Inimi cicatrizate
Motto:
„Quel terrible souvenir á affronter"
(Kierkegaard)

Emanuel urcă scara întunecoasă; mirosea în aer vag a produse farmaceutice şi a cauciuc ars. În fundul coridorului îngust, recunoscu uşa albă care îi fusese indicată. Intră fără să mai bată.
Încăperea în care se găsi părea mai veche încă şi mai mucegăită decât coridorul. Lumina venea printr-un singur geam şi răspândea o claritate albastră şi nesigură peste dezordinea din salonaş, unde revistele zăceau răvăşite pretutindeni, acoperind masa de marmură şi scaunele solemne, învelite în halate albe ca în nişte haine comode de voiaj, înainte de mutare.
Emanuel mai mult căzu decât se aşeză într-un fotoliu. Observă cu surprindere umbre parcurgând odaia şi descoperi subit că geamul din fund era în realitate un acvarium în care pluteau lent peşti negri, bulbucaţi şi graşi. Câteva secunde rămase cu ochii mari deschişi urmărindu-le alunecarea leneşă, uitând aproape pentru ce venise.
Într-adevăr, pentru ce venise aici? Aha! îşi aduse aminte şi tuşi încetişor pentru a-şi anunţa prezenţa, dar nimeni nu răspunse.
Tâmplele îi mai zvâcneau încă, dar mai mult din cauza goanei pe care o dăduse de la doctorul Bertrand până aici, decât de reală emoţie, în odaia asta gravă şi veche se simţi puţin mai liniştit.
O uşă se deschise şi o femeie străbătu cu paşi repezi salonaşul, dispărând pe uşa dinspre coridor. Lui Emanuel îi păru rău că n-o oprise pentru a o ruga să anunţe că e acolo.
Peştii continuau să alunece trişti în lumina mohorâtă, în sală era atâta tăcere şi întuneric, atâta linişte, încât dacă situaţia asta ar fi durat o eternitate, Emanuel n-ar fi avut nimic de spus. Dimpotrivă, ar fi acceptat-o cu resemnare, rămânând astfel încă mult timp dincoace de adevărul brutal pe care, poate, va trebui să-1 afle peste câteva minute.
În dosul unei uşi cineva tuşi scurt ca un răspuns întârziat la tusea lui de adineaori. În prag apăru o fiinţă mică, întunecată, ca un animal speriat ieşind dintr-o vizuină.
- Sunteţi trimis de doctorul Bertrand? Bine! Ştiu, mi-a telefonat... dureri violente în şale, nu-i aşa? O radiografie a coloanei vertebrale.
Omuleţul îşi freca nervos mâinile ca pentru a îndepărta resturile de ţărână ce-i rămăseseră prinse de degete când îşi săpase bârlogul.
Avea ochi mici de cârtiţă, tumefiaţi, sticlind auriu în lumina slabă.
- Vom vedea îndată ce este... Poftim după mine. Emanuel îl urmă, străbătu coridorul şi se trezi în faţa unei odăi absolut întunecoase. De aici venea mirosul greu de cauciuc ars.
Un bec slab se aprinse descoperind o sală plină de aparate medicale cu structuri nichelate de ţevi şi bare de circ.
Erau atâtea fire electrice pretutindeni, încât Emanuel rămase nedumerit în prag, de teamă ca intrând şi atingând vreunul să nu declanşeze un formidabil curent plin de trăsnete şi scântei.
- Poftim!... poftim... îi spuse doctorul aproape luându-1 de mână. Puteţi să vă dezbrăcaţi aici...şi doctorul îi arătă o ladă cu şuruburi, o maşină enigmatică ce servea, după cum se vede, din când în când drept canapea. Emanuel comitea pentru întâia oară în viaţa lui acţiunea atât de simplă şi de intimă de a-şi dezbrăca hainele, într-un cadru atât de solemn.
Medicul continua să fumeze, aruncând nepăsător scrumul pe podea, pe podeaua acestei teribile odăi ştiinţifice unde fiecare centimetru pătrat părea încărcat cu mistere şi electricitate.
- Vă scoateţi numai cămaşa... Emanuel era gata. Începu să tremure.
- Vă este frig? întrebă doctorul. Totul durează o minută. Contactul rece, tăios, cu masa de tinichea pe care se întinse, îl străbătu cu un fior mai intens.
-  Şi acum atenţie... când vă voi spune eu, veţi opri respiraţia... aş vrea să iasă o radiografie bună.
Doctorul deschise şi închise o cutie metalică. Becul se stinse. Un clinchet declanşa un declic precis. O manetă căzu net, cu o tăietură liniară în întuneric. Curentul începu a vibra surd ca un animal iritat. Totul se desfăşură metalic şi precis, ca în jocurile acelea de atenţie unde o bilă nichelată cade cu exactitudine din despărţitură în despărţitură...
- Acum! spuse doctorul.
Emanuel îşi opri respiraţia. Inima prinse a-i bate puternic răsunând parcă în tabla pe care stătea culcat. Tot întunericul îi vâjâia în urechi.
Se auzi un nou fâsâit, care se înteţi şi care se stinse apoi brusc ca un cărbune aruncat în apă.
- Puteţi respira, spuse din nou doctorul.
Se făcu iar lumină. Emanuel avu deodată un moment de extremă luciditate. Pentru ce era el acolo întins pe masă? Pentru ce?
Avu certitudinea clară că e foarte bolnav. Totul în jurul lui o spunea cu evidenţă. Ce însemnau toate aceste aparate? Desigur că nu erau făcute pentru oamenii sănătoşi.
Şi din moment ce se găsea el acolo, în mijlocul lor, încolţit de ele...
Medicul scotea placa din masa de tinichea.
-Vă rog să nu vă îmbrăcaţi încă... să văd dacă e bună... staţi aşa... întins.
Doctorul luă haina lui Emanuel şi i-o puse pe piept, păturind-o cu îngrijiri tandre; numai mama lui în copilărie îl învelea aşa cu plapoma înainte de culcare.
Ce o să spuie doctorul? Ce va arăta placa? îngrozitoarea placă...
Se simţea acum din nou bine, sub haina caldă şi moale. Dacă nu 1-ar fi tăiat tabla sub el cu răceala ei neplăcută şi dacă ar fi putut rezema capul de altceva decât de o bară de metal, poate că ar fi adormit. Tremura uşor din cauza răcelii, dar se simţea copleşit de a epuizare plăcută şi odihnitoare.
În fundul coridorului, undeva, se auzi o uşă trântită cu zgomot. Aşadar viaţa continua în depărtare să funcţioneze mai departe... El se simţi retras dintr-însa, la adăpost sub haină, aşa cum era, gol pe masa de radiografie.
- Placa e bună, spuse doctorul ieşind din cabină. Mi se pare însă că o vertebră e atacată rău de tot... Lipseşte din ea o bucată de os...
Doctorul spuse toate acestea într-o franţuzească rapidă pe care Emanuel nu o înţelegea prea bine şi cu întreruperi, arzându-şi degetele cu capătul de ţigară pe care îl reluase de pe o măsuţă şi din care trăgea avid.
Emanuel rămase nedumerit, nu înţelese bine. Îi lipsea o bucată de os din vertebră? Dar cum dispăruse de acolo? întrebă pe doctor.
-  E roasă... roasă de microbi, răspunse omuleţul negru. Complet mistuită... ca un dinte ros de carie.
- Chiar în coloana vertebrală?
- Da, chiar în coloană... o vertebră distrusă...
„Şi atunci cum de nu m-am prăbuşit până acum stând in picioare, de vreme ce însăşi axa de susţinere a corpului e ruptă?" gândi Emanuel. Îşi aduse aminte că trebuie să se îmbrace, dar nu îndrăzni să se ridice decât cu precauţiuni infinite, sprijinindu-se tot timpul de aparate, în piept i se făcuse un asemenea gol, încât îi auzea vuietul clar ca zumzetul din interiorul unei scoici pusă la ureche. Inima bătea în vid cu lovituri amplificate. Putea aşadar corpul lui să se frângă dintr-un moment în altul, ca un copac rupt, ca o păpuşă de cârpă.
Într-un rând, la pensiunea unde stătea, în odaia lui, pusese o capcană pe podea şi un şoarece se prinse în ea, în toiul nopţii. Emanuel aprinse lumina şi îl văzu cum se învârtea înnebunit de teroare în reţeaua de sârmă a capcanei, în zorii zilei şoarecele nu mai era acolo; reuşise să deschidă portiţa şi scăpase. Umbla însă prin odaie atât de zăpăcit, atât de înspăimântat, cu mişcări atât de încete şi nesigure, încât ar fi putut fi prins cu mâna. De câteva ori şoarecele trecu pe lângă gaura propriei lui ascunzători, o mirosi uşor şi totuşi nu intră înăuntru... era complet zăpăcit de spaima şi osteneala nopţii petrecute în capcană.
Emanuel, ducându-se până la lada cu lucrurile lui, avu gesturi precaute şi moi care îi aduseră aminte de şoarecele târându-se pe podea. Şi el acum mai mult se târa, decât mergea. Se simţea identificat cu şoarecele acela până în cea mai măruntă atitudine. Umbla tot atât de îngrozit, tot atât de zăpăcit...
Medicul intrase din nou în cabină. Emanuel se gândi atunci brusc să se sinucidă, spânzurându-se cu cureaua de la pantaloni de una din barele metalice. Dar gândul acesta era atât de slab şi de inoperant, încât nu conţinea nici măcar energia necesară pentru a ridica o mână. Era desigur o idee excelentă, tot atât de excelentă ca, de pildă, pentru şoarece a reintra în gaura lui, dar tot atât de vagă şi de scursă de realitate.
De altfel nici nu rămase mult timp singur. Medicul veni cu clişeul, umed încă, să i-l arate. Aprinse un bec mai mare şi puse radiografia în lumina lui. Emanuel privi uimit, absent, umbrele negre care îi reprezentau scheletul; cea mai secretă şi intimă structură a corpului lui imprimată acolo în transparenţe întunecate şi funebre.
- Iată... aici... E o vertebră sănătoasă, explică doctorul. Şi aici, mai jos, aceea din care lipseşte o bucată de os... se vede bine că e roasă.
Într-adevăr era acolo o vertebră ştirbă.
- Asta  se  cheamă  Morbul  lui  Pott...  tuberculoză  osoasă la vertebre.
Totul părea foarte clar de vreme ce ştirbitura aceea avea şi un nume ştiinţific.
- Mai este apoi ceva suspect aici... continuă doctorul şi arătă o umbră largă ca o pâlnie. Mă tem să nu fie vorba de un abces... Ar trebui să vă examinez în cabinetul meu.
Până atunci doctorul vorbise într-una fără a privi pe Emanuel. Când ridică ochii şi îl văzu atât de palid şi îngheţat, se repezi în cabină să lase clişeul, apoi, revenind, îl apucă de mâini şi începu să-1 zgâlţâie.
- Ei haide! Ce-i asta? Curaj... puţin curaj! E ceva ce se poate vindeca... veţi merge la Berck... acolo e salvarea... puţin curaj... puţin curaj!
Îl târî după dânsul de-a lungul coridorului şi al salonaşului vechi unde peştii în acvarium, nepăsători, continuau închişi hermetica lor migraţiune.
Intrară în cabinetul de consultaţii. Şi aici erau perdelele trase, şi aici ere întuneric, şi aici ardea un singur bec în mijlocul unui torent împietrit de cărţi şi droguri medicinale. Omuleţul umbla agil printre ele, dibuindu-le parcă în trecere şi adulmecându-le uşor cu miros animalic.
- Să vedem mai întâi spatele, spuse doctorul. Emanuel se întinse cu faţa în jos pe o canapea acoperită cu cearceaf alb.
Medicul începu să pipăie încet, cu atenţie, coloana vertebrală de sus în jos apăsând pe fiecare vertebră, ca un acordor de piane clapele unui clavir, într-un loc unde apăsă mai tare răsună o durere fulgerătoare.
- E tocmai ce arată şi radiografia... Aici este vertebra bolnavă.
Şi doctorul o mai apăsă o dată şi încă o dată răsună în coloană aceeaşi notă clară de durere.
- Dacă nu sunt indiscret, pentru ce aţi venit în Franţa? întrebă doctorul în timp ce-1 examina. Am cunoscut după accent că sunteţi străin.
- Într-adevăr, răspunse Emanuel. Am venit aici pentru studii.
- Şi ce anume studiaţi? întrebă din nou doctorul.
- Chimia, răspunse Emanuel.
- Aha! Chimia!... vă place chimia, vă interesează?
„Mă interesează acum numai viaţa", vru să răspundă Emanuel, dar tăcu.
- Credeţi că părinţii vă vor putea întreţine aici într-un loc la mare? continuă doctorul. Vă trebuie multă odihnă, hrană bună... mai ales linişte... la Berck, de pildă, pe malul oceanului într-un sanatoriu de acolo...
- Voi scrie tatălui meu în România, răspunse Emanuel. Cred că mă va ajuta.
Curios lucru, cuvântul „sanatoriu" pe care îl pronunţase medicul aduse deodată în Emanuel o amintire suavă şi plină de soare ca o adiere de briză răcoroasă în atmosfera înăbuşitoare a cabinetului medical. Anul trecut la Tekirghiol, unde stătuse o lună să-şi îngrijească presupusul lui reumatism (aşa diagnosticaseră toţi doctorii durerile din spate), tot timpul fusese obsedat de ideea că foarte curând va trăi într-un sanatoriu, îşi aducea acum perfect aminte de o dimineaţă însorită, pe plajă, la umbra unui para-sol unde prietenii lui jucau cărţi întinşi cu burta pe nisip, cum îi trecuse aşa brusc şi absurd prin minte, că ar trebui să-şi ia rămas bun de la ei, spunându-le că pleacă la un sanatoriu.
Acum în cabinetul întunecos, în lumina clorotică a becului, amintirea aceasta era tot ce putea fi mai senin şi mai proaspăt, printre hârtiile prăfuite.
- Şi acum să vedem burta...
Emanuel se întoarse cu faţa în sus. Medicul întinse palma pe toată pielea, o alunecă uşor şi rămase deodată stupefiat privindu-1 fix în ochi pe Emanuel.
- Aveţi de mult asta?
Îi arătă pe burtă o umflătură groasă şi rotundă, netedă şi bine conturată ca un solz care ar fi crescut acolo sub piele, lângă şold („enormă" se gândi Emanuel, extraordinar de speriat), în zadar căuta să-şi aducă aminte de ea; n-o văzuse acolo niciodată. Şi nici doctorul Bertrand n-o observase. Era poate ceva nou, apărut de câteva ceasuri.
- În tot cazul, e bine că am descoperit-o la timp, spuse doctorul. Asta dacă spărgea făcea comedie mare... e un abces rece plin de puroi şi care vine de la osul bolnav... Va trebui puncţionat... va trebui extras puroiul cu seringa.
De un ceas încoace atâtea lucruri îngrozitoare se petrecuseră sentenţios şi calm, atâtea prăbuşiri avuseseră loc, încât lui Emanuel, ostenit de senzaţionalul zilei, într-o secundă de ameţitoare inconştienţă îi veni să râdă.
Consultaţia la doctorul Bertrand, radiografia, vertebra roasă şi acum abcesul rece, toate păreau aranjate dinainte. Aştepta ca, dintr-o secundă în alta, doctorul să deschidă o uşă şi să-1 invite în camera de alături: „Poftiţi vă rog! Ghilotina e pregătită..."
Dar doctorul tăcu, fără să-şi ia privirea de la abces.
- Şi acum ce-i de făcut? întrebă Emanuel slab, cu o voce din alte lumi.
-  Ei bine, puncţia! răspunse doctorul. Mai întâi puncţia! Eu v-aş sfătui să v-o facă tot doctorul Bertrand care v-a trimis la mine pentru radiografie, îi pot telefona, dacă vreţi. Are o mână foarte sigură... de altfel nici nu-i vorba despre vreo operaţie importantă... o simplă împunsătură cu acul... atâta tot. Îi voi telefona să fie acasă cu toate cele necesare. Ce adresă aveţi?
În timp ce doctorul nota adresa într-un carnet, Emanuel respiră puţin ca să se libereze de opresiune. Ascultase cu respiraţia tăiată tot ce spunea doctorul.
- Apoi, peste câteva zile veţi pleca la Berck, la mare...
-  Berck? întrebă Emanuel. Unde vine asta? Doctorul luă dintr-un raft un Larousse enorm şi îl deschise la harta Franţei.
- Iată aici... vedeţi... Canalul Mânecii... mai jos de Boulogne este Berck... Nu-i însemnat pe hartă. E o plajă mică, pierdută în dune, un orăşel maritim unde vin bolnavi ca dumneata din toate părţile lumii ca să se vindece... Stau acolo culcaţi în ghips, dar duc o viaţă absolut normală. Ba ies şi cu trăsura la plimbare, trăsuri speciale în care stau întinşi, trase de cai sau de măgăruşi.
Doctorul debita toate aceste explicaţii cu un ton savant, şi murmurat, uitându-se tot timpul pe hartă ca şi cum ar fi citit din dicţionar tot ce spunea.
- Dar până acasă umflătura nu va sparge? întrebă Emanuel.
Ar fi vrut să întrebe multe; dacă până la pensiune nu i se va rupe coloana vertebrală, dacă nu se va prăbuşi în stradă, dacă nu-i va cădea capul de pe umeri rostogolindu-se pe trotuar ca o bilă de popice. De câteva minute se simţea foarte fragil încleiat, în fabricile de sticlă lucrătorii se amuză să arunce în apă bucăţi de compoziţie topită care se întăresc şi devin mai rezistente decât sticla obişnuită, de pot fi lovite chiar cu ciocanul, dar dacă un mic fragment se desprinde din ele toată masa se preface în pulbere. O singură vertebră sfărâmată, nu era oare de ajuns să transforme în praf întregul trup? Mergând pe stradă s-ar fi putut desprinde osul bolnav şi atunci Emanuel s-ar fi prăbuşit pe loc, rămânând din el o simplă grămăjoară de cenuşă fumegândă.
Îl linişti doctorul cu argumente ştiinţifice şi medicale. Cât priveşte de onorariu, nu vru să accepte nimic.
„De la studenţi nu iau bani..." în ochii lui mici ardeau scântei vii. Emanuel se simţi invadat de o tandreţă atât de moleşitoare, încât îi veniră lacrimile în ochi. Mulţumi doctorului cu exagerată efuziune. Se agăţă de această recunoştinţă cu frenezia unei eliberări, îi venea să se arunce la picioarele doctorului şi să rămâie prosternat în faţa lui.
- Vă mulţumesc, domnule doctor! (Ossana! Ossana!). Se îmbrăcă în grabă şi trecu prin acelaşi vechi salonaş.
-  Curaj! mai spuse o dată doctorul pe scări cu un mic plescăit de limbă ca un îmblânzitor care îndeamnă animalul să sară printr-un cerc.
Curaj! Curaj! răsună înăuntrul lui Emanuel ecoul lovindu-se de pereţii pieptului.
Se trezi astfel deodată în plină stradă, în plină lumină a zilei. Era ca o dilatare bruscă şi imensă a lumii. Aşadar mai existau case, asfalt veritabil şi un cer îndepărtat, vaporos şi alb. Părăsise lumea de afară în această lumină şi o regăsea acum identică, poate mai vastă şi mai pustie, cu mai mult aer limpede în ea şi mai puţine lucruri decât odăile întunecoase din apartamentul doctorului. Totul părea însă mult mai trist şi mai indiferent... Acum păşea în această lume un Emanuel bolnav, cu o vertebră roasă, un nenorocit în drumul căruia casele se dădeau cu frică la o parte. Umbla pe trotuar moale ca şi cum ar fi plutit pe consistenţa asfaltului. In intervalul cât stătuse închis în cabinetul doctorului, lumea se subţiase straniu. Conturul obiectelor mai exista încă, dar acest firişor subţire care, la fel ca pe un desen, înconjoară o casă pentru a face din ea o casă, sau stabileşte profilul unui om, conturul acela care închide lucruri şi oameni, copaci şi câini, abia de mai ţinea în limitele lui materia gata să se prăbuşească. Ar fi fost de ajuns ca să desprindă cineva firişorul acela din marginea lucrurilor pentru ca deodată casele acelea impozante, lipsite de propriul lor contur, să se lichefieze într-o materie uniform de turbure şi cenuşie.
El însuşi, Emanuel, nu mai era decât o masă de carne şi oase susţinute de rigiditatea unui profil.
ÎI surprinse gândul că nu mâncase deloc în acea zi. Ce căuta acest gând într-un asemenea moment? Emanuel constată cu amărăciune că într-o lume atât de vagă şi de inconsistentă mai avea de îndeplinit încă ocupaţiuni precise.
Se îndreptă spre restaurant. Lua masa într-un mic restaurant studenţesc în cartierul vechi al oraşului. Veneau acolo şi funcţionari şi lucrători; se mânca prost şi repede, era întotdeauna înghesuială şi clienţii în picioare aşteptau un loc liber, pe care îl ocupau cald încă.
Pentru întâia oară venea acum foarte târziu la masă, când nu mai era nimeni. Sala zăcea pustie, tăcută şi îmbâcsită de fum. Intr-un colţ, mâncau chelneriţele. Casieriţa mânca la casă, în dosul cadrului de lemn, ca şi cum ar fi fost sortită să săvârşească toate funcţiunile ei existenţiale acolo, cocoţată pe scaunul ei şi închisă în ţarcul acela rigid. Era o tăcere impresionantă în restaurant, ca după un cataclism. Scaunele zăceau răvăşite pretutindeni şi Emanuel nu găsi decât o singură masă acoperită cu faţă de masă albă. Toate celelalte fuseseră strânse.
Se aşeză încetişor pe scaun, cu frică să nu spargă abcesul,
În jurul lui, pereţii acoperiţi de oglinzi mari cu rame bronzate, reflectau din compartiment în compartiment, aceeaşi sală vidă cu aerul din ce în ce mai şters şi mai verzui, până ce în ultimele oglinzi îndepărtate, sala devenea apoasă ca acvariumul din salonaşul doctorului.
Acolo, departe, în ape stătute şi întunecoase, plutea solitară şi palidă faţa puhavă de crap a casieriţei cu privirea lentă a ochiului ei rotund şi rece.
Era de altfel singurul animal submarin din acele străfunduri oceanice, şi Emanuel singurul înecat.
În pragul pensiunii, portăreasa îi aştepta cu nerăbdare, îl zări de departe şi îi făcu semn cu mâna:
- S-a telefonat din partea doctorului Bertrand. Vine la ora 4 cu tot ce trebuie. Aşa a spus şi a mai adăugat să vă găsească în pat.
- Am înţeles, răspunse Emanuel vrând să intre pe coridor. Dar portăreasa suptă de curiozitate şi de nerăbdarea aşteptării îl opri în prag.
- Ce ai? Pentru ce eşti atât de palid? Eşti bolnav? E ceva grav?
Îl apucă de haină şi începu să-1 zgâlţâie ca pe un sac din care ar fi vrut să scuture tot conţinutul.
- Mai încet! Mai încet! o domoli Emanuel. Hai în odaie şi am să-ţi spun totul.
Avea o odaie mică, destul de incomodă, chiar lângă aceea a portăresei, la parter. O luase pentru a nu fi nevoit să urce scările, tot din cauza durerilor din spate.
Începu să se dezbrace. Pentru a câta oară se dezbrăca în ziua aceea? îşi aduse aminte de un englez care se sinucisese, lăsând un bilet: „Prea mulţi nasturi de încheiat şi de descheiat toată viaţa". Acum, pentru a treia oară se întinse în pat. Portăreasa îl sâcâia mereu cu întrebările. Veni apoi în odaie şi Colette.
Colette locuia şi ea la aceeaşi pensiune. Era o fată simplă şi netă ca o bucată de hârtie. Se ocupa cu broderia şi cu mici lucrări de croitorie, executate acasă. Emanuel făcea cu ea o dragoste higienică, lipsită de mari voluptăţi. După amor, Colette servea ceai fierbinte vanilat. Ceaiul şi vanilia conţineau tot parfumul şi toată savoarea iubirii lor domestice şi cuminţi.
Portăreasa începu să deretice prin odaie, şi Colette să aranjeze cărţile de pe masă, pentru ca doctorul Bertrand să găsească ordine peste tot, în timp ce Emanuel scria o telegramă pentru tatăl lui în România.
Colette nu prea ştia cum să exibe decent şi convenţional tristeţea de care era cuprinsă, îi venea să plângă pur şi simplu, dar se reţinu ştiind că asta 1-ar indispune pe Emanuel. Plecă repede cu telegrama la poştă, mulţumită că părăseşte puţin odaia aceea în care îşi simţea inima grea de lacrimi. Portăreasa ieşi şi ea o dată cu dânsa.
Emanuel se trezi deodată singur, culcat în pat, la o oră de după-masă când de obicei lucra la Universitate.
Îl dobori o senzaţie limpede şi plăcută de lenevie ca un vechi ecou din copilărie, atunci când stătea în pat „bolnav", într-o zi de şcoală.
Atinse uşor umflătura de lângă şold şi se înfiora. Creştea parcă mereu.
Înspăimântat, rămase nemişcat în perne, cu faţa în sus, aproape fără respiraţie.
Aşa îl găsi doctorul Bertrand.
- Ei bine, ne pregăteşti surprize? Ce s-a întâmplat? Am auzit la telefon lucruri îngrozitoare... spuse doctorul intrând.
Vorbea cu bonomia serioasă a tuturor medicilor de familie ce au trecut de anumită vârstă şi care capătă cu toţii un ton al vocii uniform, ca o însuşire biologică generală în dezvoltarea lor profesională. Era înalt şi spătos, cu părul tăiat scurt, ridicat aspru ca o perie.
Examina abcesul cu o faţă impasibilă, pe suprafaţa căreia Emanuel nu descoperi nimic din gândurile interioare.
Cineva bătu la uşă. Era ajutorul doctorului intrând încărcat cu pachete de instrumente şi diferite cutii nichelate.
- Într-adevăr... e ceea ce mi s-a telefonat. Abcesul trebuieşte puncţionat îndată, spuse calm doctorul. Să începem!
Îşi dezbrăcă haina şi îşi suflecă mânecile cămăşii. Apoi ceru apă să se spele.
Portăreasa veni în grabă agitându-se de colo până colo, preocupată şi bucuroasă de a juca un rol orişicât de mic în preajma unui personagiu atât de eminent ca doctorul Bertrand.
Asistentul aranja cutiile nichelate pe masă. Când totul fu gata, trase patul lângă fereastră, în plină lumină.
Emanuel îşi scoase cămaşa, începu din nou să clănţăne din dinţi ca în cabinetul de radiografie, în zadar încercă să surprindă mişcările asistentului, să zărească vreun instrument de tortură, să descopere mărimea acului.
Doctorul şi asistentul umblau acolo la masă cu diferite obiecte, din care nu parvenea până la dânsul decât clinchetul lor metalic.
Afară, dincolo de perdea, în stradă, un om trecu grăbit, îi urmări cu auzul paşii distincţi pe asfalt. Ce grijă avea ăsta? Mergea nepăsător pe stradă, în timp ce el, Emanuel, zăcea în pat, gata de a suferi o teribilă puncţie... Acum dârdâia de-a binelea de frică.
Doctorul se întoarse către pat cu un tampon de vată îmbibat în iod. Purta mănuşi mari roşii de cauciuc ca un şofer de camion.
Unse umflătura şi jumătate din pielea burţii care deveni deodată galbenă, în odaie se răspândi un miros antiseptic de iodoform şi de farmacie. Asta dădea încăperii o realitate nouă, medicală şi foarte severă. Se petrecea în ea ceva grav şi inevitabil. Emanuel se zăpăci cu totul, în jurul lui zărea dulapul, cărţile şi masa, vechile lucruri familiare, bine cunoscute, dar acum ele se desprindeau nesigure în luciditatea lor turbure, ca vorbele haotice ţipate de o voce necunoscută într-o hărmălaie de oameni adunaţi într-o sală.
- Anestezic! spuse doctorul scurt.
Tot ce mai văzu Emanuel fu pe asistent care se apropie de pat cu un tub mare de sticlă. Doctorul îi acoperi faţa cu cămaşa şi spuse portăresei să-i ţie mâinile. Eprubeta ţiui brusc şi Emanuel simţi într-un loc precis, pe piele, deasupra umflăturii, ţâşnitura lichidului care producea o răceală de gheaţă şi strângea carnea în jur.
O cutie metalică se deschise şi se închise.
- Ac, spuse doctorul în timp ce asistentul se apropia din nou. „Acul... acum va împunge cu acul..." gândi Emanuel. Clipele îi zvâcneau în tâmple teribil.
Acum?
Simţi lângă şold o împunsătură grea ca o lovitură dată din răsputeri. Era o durere amorţită şi surdă care cântărea îngrozitor în şold. O gheară care se fixase în carnea împietrită de anestezie, o suferinţă îndepărtată şi extrem de prezentă.
Deschise puţin ochii şi printr-o parte a cămăşii zări pe asistent pompând ceva într-o sticlă; nu deosebi nimic altceva. Ce se petrecea acolo, în carnea lui? Ce făcea doctorul?
O apăsare mai adâncă a acului îi smulse un icnet de durere. Cât va mai dura? Părea fără sfârşit, şi asistentul pompa mereu...
Într-un sfârşit se făcu o pauză... Emanuel simţi acul ieşind brusc dintr-însul şi răsuflă uşurat, în muşchi, lângă umflătură persista o încordare grozavă a cărnii, dar ca o durere mai simplă ce se stabilise la un nivel fix de acuitate.
Portăreasa îi ridică de pe ochi cămaşa.
Doctorul ştergea acum cu eter un punct ce sângera uşor. Sticla de pe masă era plină cu un lichid compact gălbui.
- Ce-i asta? întrebă Emanuel sfârşit de încordare şi emoţie.
-  Puroi, amice! Puroi! răspunse doctorul cu aceeaşi voce bonomă. Trebuie să pleci ia Berck şi să stai liniştit acolo până te vindeci. E o chestie de timp îndelungat şi de răbdare. Ai avut abces plin-plinuţ. Cred că nu se va forma din nou atât de iute... Să stai liniştit. Auzi? Să stai cuminte întins pe spate... Când pleci?
- Peste câteva zile, spuse, epuizat, Emanuel. Am telegrafiat tatălui meu şi îl aştept la sfârşitul săptămânii. Va veni desigur cu primul tren.
Mai vru să întrebe multe, dar se lovi de faţa impasibilă a doctorului şi se irită la gândul că în această indiferenţă zăcea cunoaşterea exactă a infirmităţii lui. Apoi doctorul îi strânse cu putere mâna şi îl părăsi.
După-amiaza îşi reluă în odaie scurgerea ei inutilă şi tristă. Sticla cu puroi zăcea pe masă în plină evidenţă. Câteva raze de soare se jucau arămii într-o lumină domoală pe zidul casei din faţă. Emanuel simţi în piept o mare slăbiciune - s-ar fi zis că respira ceva din conţinutul pustiu şi dezolant al acestei după-amiezi melancolice.
Încercă să citească, dar nu înţelese nimic; cărţile erau scrise pentru altă lumină; nici o carte din lume nu poate să umple golul imens al unei zile călduţe şi intime de plictiseală şi suferinţă. Aceasta e tristeţea ineluctabilă a zilelor de boală.
În faţă, pe zidul cenuşiu, razele asfinţi tulişi se urcaseră până sub acoperiş, şi geamurile mansardei se aprinseră în flăcări purpurii. Aspectul imobil şi părăsit al casei îi sfâşia inima.
Încet de tot ridică plapoma să privească locul umflăturii; nu simţea nici o durere, iar umflătura dispăruse, îşi privi picioarele goale, burta, coapsele, tot corpul...
Colette îl surprinse numărându-şi coastele.
Zilele treceau aride şi incolore, îngrozitor de lungi şi de triste, în orele libere Colette stătea lângă el şi broda. Veniră să-l vadă câţiva colegi, la întoarcerea de la Universitate care era aproape. Veneau îmbibaţi cu miros acid de laborator şi asta îl întrista încă mai tare. Simţea atunci mai adânc că e bolnav, că e în vacanţă...
Rămânea nemişcat ore întregi, cu capul ridicat puţin în perne.
- Îmi fac ucenicia de bolnav, spunea el Colettei. În fiecare zi pe la ora patru ţintea cu atenţie paşii portăresei distribuind poşta. Dar urma aceeaşi obişnuită deziluzie. Nici o telegramă, nici o scrisoare? - Nimic. Ziua recădea în monotonie.
Într-o seară, după-masă, Emanuel răsfoia distrat un ziar, în pat, lângă fereastră, când i se păru că în stradă cineva se oprise şi îl privea cu atenţie. Portăreasa uitase să închidă obloanele. Dete puţin la o parte perdeaua, în stradă stătea şi se uita la el tatăl lui.
Emanuel fu emoţionat; tatăl lui intrând în odaie îşi ascunse mai bine turburarea tuşind încetişor ca să nu-i vibreze vocea. Îl iubea pe Emanuel cu o intensitate de care acestuia îi era uneori frică. Emanuel se simţea angajat moralmente faţă de iubirea tatălui său şi de n-ar fi fost decât din cauza asta, îi părea sincer rău că se îmbolnăvise. În ultimele zile se gândise cu teroare, cu groază, la cazul când ar muri. „Cu siguranţă că tatăl meu ar înnebuni de tristeţe", îşi spuse el şi îşi imagina demenţa calmă şi severă a omului acesta care făcuse totul în viaţă cu sânge rece. „Un asemenea om nu poate avea decât o nebunie extraordinar de bine organizată", se mai gândi Emanuel cu infinită tristeţe. Era şi acesta un anumit fel de a fi tandru faţă de sine însuşi.
În câteva clipe atmosfera din odaie se schimbă. Tatăl lui îi luă în mână boala ca pe-o afacere comercială încurcată ce trebuie rezolvată fără nici o pierdere. Se decise să plece mai întâi el singur la Berck pentru o zi, să vorbească cu doctorii de acolo şi să caute un sanatoriu convenabil. Plecă chiar a doua zi şi se întoarse târziu noaptea. Era entuziasmat de Berck.
- Acolo-i vindecarea ta. Bolnavii duc o viaţă normală în sanatorii organizate ca nişte simple hoteluri; nici nu simţi că eşti bolnav. Vei vedea... vei vedea...
Împachetară lucrurile a doua zi şi la amiază fură gata de plecare. În ultimul moment portăreasa aduse un pachet şi îl strecură discret lui Emanuel.
- E de la domnişoara Colette... Şopti ea.
Mai mult de curiozitate, Emanuel îl deschise imediat. Conţinea o cutie de ceai şi câteva comprimate cubice cu extras de carne, pentru gătit supă.
Ceaiul era desigur o aluzie la iubirea lor.
Cât despre comprimate, Colette îşi bătuse capul toată dimineaţa ca să găsească un cadou ieftin şi util şi isprăvise prin a-şi aduce aminte că în timpul războiului mama ei îi trimetea tatălui pe front extras de carne ca să-şi facă singur supă în tranşee.
„Şi acolo unde pleacă Emanuel, trebuie să fie mai rău ca în tranşee... cugetă ea simplu. O farfurie caldă de supă o să-i facă bine..."
Şi gândind astfel îi veneau lacrimile în ochi.
Ziua se prelungea într-o înserare călduţă şi funerară de octombrie. Câmpurile defilau prin fereastra vagonului roşii şi arămii, putrede de soarele absorbit îndelung toată vara. În compartiment, Emanuel şi tatăl lui, singuri, zăceau cufundaţi în acelaşi sentiment de tăcută intimitate. O dată cu ei călătorea ritmul de fierărie veche a trenului, ca bătăile repezi ale unei inimi îmbătrânite şi mecanice, fixată sub vagon.
Într-o gară mică, unde trenul nu se opri decât o minută, se dădură jos să schimbe.
Urcară într-un trenişor cu vagoane înguste, cu o locomotivă demodată şi îngheboşată ca o cămilă, în vagon nu erau decât două bănci, în tot lungul lui, de o parte şi de alta, ca într-un tramvai.
Încetişor, trenul porni nesigur hurducându-se de şine. Toate geamurile prinseră a clănţăni cu putere ca şi cum le-ar fi fost frică de voiaj. În urma lui, Emanuel mai privi o dată gara mică, albă, cu glicine roze la fereşti. Apoi cineva trase o perdeluţă şi peisajul rămase afară ca tăiat cu foarfecă.
În vagon se înghesuia lume multă, cu pachete şi coşuri; oameni care se îndesau pe banchete... copii care scânceau... apoi îndată ce trenul porni mai iute, începu o conversaţie intensă în tot vagonul, stabilindu-se un zumzet comun de înţelegere şi de bunăvoie.
Toată lumea asta pleca la Berck. Un cultivator în haine de duminică, cu un buchet de flori câmpeneşti în mână, demonstra cu gesturi largi boala fiului lui unei doamne subţirele şi elegante, în „tailleur" gris.
Chiar în faţă, pe banchetă, doi părinţi tineri îşi duceau copilul la un sanatoriu. Era un băieţaş slab şi palid, în haine de marinar, cu un picior înfăşurat în bandaje. Mâinile îi atârnau subţiri şi obosite ca la o păpuşă de cârpă. Îl ţinea pe braţe mama lui, în timp ce copilul plimba prin vagon privirea lui de intensă nedumerire, examinând curios toată această lume necunoscută.
Emanuel fu deodată interpelat de vecina lui, o bătrânică în haine de doliu.
- Pleci la Berck? întrebă ea. Eşti bolnav?
Ţipa foarte tare ca să domine zgomotul dublu al trenului şi al conversaţiei generale.
- Unde suferi? Aici?... Aici?... Arătă şoldul, apoi spatele.
- Da, aici, la spate, răspunse Emanuel.
Bătrânica îşi strânse gura pungă şi clătină din cap a compasiune.
- Şi ai abces? continuă dânsa.
Emanuel nu se înşelase, auzise bine, era vorba de un abces. De undea ştia însă femeia asta ce e aia un abces? Avu o mină atât de uimită, încât bătrânica se grăbi să-1 liniştească.
- Iată vezi, cunosc şi eu puţină medicină... De când tot vin la Berck e timp ca să fi învăţat toate astea... Am şi eu acolo un băiat bolnav.
Emanuel nu răspunse, dar se trezi tras de mânecă.
-  Te-am întrebat ceva, reluă bătrânica supărată. Ai sau n-ai abces?
- Ei da, am, răspunse Emanuel cu oarecare bruscheţă. Şi ce-i cu asta? De data asta bătrânica tăcu. În caligrafia zbârciturilor de pe faţa ei apăru semnul clar al unei mari întristări. Cu jumătate de voce mai îndrăzni să întrebe dacă abcesul e fistulizat.
- Ce-i asta „fistulizat"? făcu Emanuel nedumerit.
- Adică dacă a spart... dacă are găurică pe unde curge încontinuu...
- Asta nu, răspunse Emanuel. Până acum doctorul a scos din el puroi cu acul şi văd că umflătura a dat înapoi.
Trenul îşi scutura mereu fierăria veche şi zgomotul lui se depunea scăzut în convorbire ca fondul unui murmur coral într-o operă, în timp ce artiştii cântă. Acum treceau prin dunele din împrejurimile oraşului. Mai erau câteva minute până la Berck. Tot traiectul dura mai puţin de un sfert de oră.
- E bine că abcesul nu-i fistulizat, murmură bătrânica.
- Şi dacă ar fi? spuse distrat Emanuel.
- Eh, atunci se schimbă chestia... şi aplecându-se la urechea lui, îi şopti pe nerăsuflate: Se spune la Berck că un abces deschis e o poartă deschisă morţii...
- Ce ţi-a spus? îl întrebă tatăl lui.
- Crezi că am înţeles? Vorbeşte prea repede...
Trenişorul începu a scârţâi obosit strângând frânele. Ajunseseră. Gara semăna cu orice altă staţie de provincie. Un domn înalt cu cârje aştepta pe doamna în „tailleur" gris. Încolo nu mai era nimeni pe peron. Uimirea cea mare îl aştepta însă pe Emanuel abia la ieşire.
În timp ce şoferul încărca valizele, el rămase câteva secunde pe piaţeta din faţa gării, privind în jurul lui. Deodată rămase uluit.
Ce să fi fost oare asta? Un sicriu ambulant ori o targă? Un om stătea întins pe un pat îngust de lemn, un fel de cadru cu saltea, aşezat pe o montură cu patru roţi mari cauciucate. Era însă îmbrăcat normal din cap până în picioare. Purta cravată, beretă pe cap şi haină şi totuşi nu se mişca, nu se ridica să umble ca toată lumea. Aşa culcat cum stătea cumpără de la un vânzător un ziar, plăti şi îl deschise să cetească cu capul sprijinit de perne, în timp ce un om în dosul lui începu a împinge căruţul pe străzile oraşului.
- Vezi, îi spuse tatăl lui... aici toţi bolnavii duc o viaţă normală... Sunt complet îmbrăcaţi, se plimbă pe stradă... numai că stau întinşi... atâta tot... Ai să vezi şi pe alţii tot întinşi, conducând singuri trăsura...
Emanuel era prea uluit pentru a se putea gândi la ceva precis. În maşină tot timpul se uită pe geam să zărească vreun bolnav în trăsură, dar nu văzu pe nici unul. La o cotitură între două şiruri de case înalte apăru o clipă, în fund, linia azurie şi strălucitoare a oceanului culcată pe nisip ca o spadă arzătoare.
În pragul sanatoriului îi aştepta directorul. Intrarea era ornamentată de două mari plante exotice. Vasele de faianţă şi hainele negre solemne ale directorului, precum şi ghetrele lui albe dădură acestei sosiri un aer foarte teatral. Directorul se înclină şi strânse mâna mai întâi tatălui, apoi lui Emanuel. Avea obrazul foarte pudrat şi tocmai aruncase capătul ţigării de foi pe care o fumase până atunci. Cu ţigara în colţul gurii, pe faţă i se imprimau într-o parte riduri lungi de câine şi atunci semăna, în totul cu acei mopşi de porcelan îmbrăcaşi în frac roşu, de pe unele scrumiere. „Păcat că îi lipseşte fracul", gândi Emanuel.
Tăcerea sanatoriului era impresionantă, dar coridoarele semănau cu orice coridoare de hotel: uşi albe la rând cu numere pe ele. Emanuel avea odaia la etajul al treilea. Urcară lent cu un ascensor ce nu făcea decât un zgomot mărunt şi înăbuşit, în fundul unui coridor întunecos, directorul deschise o uşă. Se vedea bine că era o cameră ieftină. Tot mobilierul se compunea dintr-un dulap, o masă şi un pat de fier. Într-un colţ stătea toaleta cu o cană enormă albastră de tablă smălţuită.
- Îţi place? întrebă tatăl lui când directorul fu plecat.
Ce avea să-i placă? Se întinse ostenit pe pat şi închise ochii. Îi zumzăia încă în cap mersul trenului şi frânturi din convorbirea cu bătrânica în doliu. Zilele petrecute în pat îl slăbiseră îngrozitor. Tatăl lui aprinse lumina, în odaie se stabili atmosfera neplăcută şi ciudată a unei camere de hotel mizerabile unde trebuie să dormi o noapte în trecere.
Într-un sfârşit cineva bătu la uşă.
- Eva! se recomandă aspru infirmiera care intră. Avea un nas atât de lung şi de ţuguiat încât de-ar fi întors capul în toate părţile parcă tot numai din profil stătea.
Se informă pe scurt de boala lui Emanuel.
- Aici o să vă faceţi bine, murmură ea cu ton plictisit, profesional.
- Mai sunt mulţi bolnavi ca mine? întrebă el. Au toţi câte o vertebră atacată?
Eva ridică mâinile în sus ca o supliantă antică.
-  O vertebră? O singură vertebră? Eh! Eh! sunt unii care au zece vertebre atacate la rând... alţii genunchiul... coapsa... degetele de la mâini... glezna... Credeai că eşti singurul? Ha! Ha!...
Râse scurt şi uscat.
Emanuel fu obsedat mai ales de coloana aceea cu zece vertebre atacate la rând, şi în minte îi veni imaginea unei ţigări care, uitată în scrumieră, se preface lent în cenuşă în tot lungul ei. „Ce amarnică putreziciune...", gândi el.
- Şi doctorul Ceriez? întrebă tatăl lui Emanuel. Când vine la clinică? Am vorbit cu el atunci când am fost aici şi...
- Oh, foarte bine! Foarte bine! întrerupse Eva. Doctorul Ceriez este din întâmplare acum în sanatoriu. A venit să vadă un operat... Mă duc să-l chem.
Emanuel rămase liniştit şi epuizat, întins pe pat. În jurul lui tatăl său se agita, uşa se deschidea şi se închidea, se petreceau o mulţime de lucruri la care el nu lua parte. S-ar fi zis că lumea devenise deodată mai densă şi mai indistinctă... Tot ce persista clar într-însul era o imensă osteneală, într-o odaie, undeva în depărtare, un acordeon se lamenta astmatic şi trist.
Peste câteva minute se întoarse infirmiera însoţită de doctorul Ceriez.
Era un bărbat destul de tânăr încă, foarte înalt şi spătos dar cu părul încărunţit. Avea o coafură superbă, leonină, dată pe spate cu îngrijire. Faţa îi era grasă şi pietroasă. Doar privirea albastră şi limpede purta în ea o nuanţă contradictorie de infinită bunătate şi stabilea în trăsăturile obrazului un amestec de copilărie şi de severitate.
ÎI examina pe Emanuel cu atenţie, se uită şi la radiografii, pipăi abcesul şi diagnostică aceeaşi tuberculoză la o vertebră.
- Aici la Berck aerul e tare şi vivifiant. Să cauţi să ieşi cât mai des cu trăsura la plimbare şi mai ales să stai liniştit...
Şi apoi adresându-se către infirmieră: Deocamdată să-l lăsăm aşa... în pat... mâine îi veţi aduce o gutieră... şi apoi, peste câteva zile, când se va obişnui cu poziţia culcată, îi vom face un ghips...
- Un ghips, murmură Emanuel speriat. Doctorul se întoarse spre el.
- Un ghips nu-i nimic grav... Absolut nimic grav. Vei sta în corset tot atât de comod ca într-un fotoliu... Asta pot să ţi-o garantez.
Îi strânse mâna şi îşi luă pălăria să plece. Se mai opri o clipă.
- Cunoşti pe cineva în sanatoriu? Ţi-ai făcut până acum vreun prieten? Şi cum Emanuel dădea negativ din cap, doctorul adăugă: Ţi-l voi trimite pe Ernest. E un băiat bun cu care o să te înţelegi de minune...
Ieşi grăbit, în urma lui, tatăl lui Emanuel închise încet şi cu deferentă uşa ca şi cum doctorul prin simpla atingere a mânerului ar fi lăsat-o îmbibată cu ceva din fluidul eminentei sale personalităţi.
- Ai văzut? spuse el jovial, frecându-şi mâinile. Toată chestia bolii devenise acum pentru dânsul o afacere aranjată.
Emanuel mai aşteptă câtva timp pe Ernest, dar se părea că nu avea de gând să vie în seara aceea, începu să se dezbrace de culcare; nu-i era nici foame, nici sete. O osteneală calmă îi îmbăia toate membrele.
În întunericul care se făcu în odaie, ecoul acordeonului acoperi melancolic sfârşitul zilei.
Toată dimineaţa Emanuel rămase în pat. Tatăl lui îşi trase scaunul lângă el şi în odaia răvăşită, cu fereastra deschisă, statură mână în mână privind imensa luminozitate a oceanului. Venea dinspre orizont o strălucire lăptoasă ce acoperea în depărtare conturul dunelor şi umbrele oaselor, înecându-le într-o orbitoare aureolă. Zgomotul valurilor foşnea atât de aproape încât nu se mai auzea nimic din sanatoriu. O sonerie zbârnâia undeva din când în când şi atunci tresăreau amândoi, smulşi o clipă din beatitudinea lor limpede.
Într-un sfârşit veni un brancardier să-l îmbrace. De acum înainte acesta urma să-l ajute în fiecare zi. Omul de serviciu avea o mare îndemânare; îi trase încet pantalonii, aşa cum stătea întins; apoi îi trecu cămaşa şi haina, încet, fără grabă şi fără ca Emanuel să facă altă mişcare decât să se încline puţin pe o parte şi pe alta pentru a-şi trece mânecile.
„Mă îmbracă exact ca pe un cadavru", se gândi el şi vru s-o spuie tatălui său, dar se reţinu.
Brancardierul deschise uşa şi împinse în odaie un căruţ. Era pătucul pe care de acum încolo trebuia să stea întins tot timpul. Avea o saltea nouă, acoperită cu muşama neagră şi două perne tari la cap...
- Poftim! îl invită brancardierul şi îl ajută să alunece de pe pat pe gutieră. De acum, spuse el, va trebui să dormiţi aici, ca toţi bolnavii... Dar vă putem lăsa patul de fier în odaie dacă vreţi. E comod de pus pe el cărţi, lucruri...
Un gong sună tocmai atunci ora mesei.
- Coborâţi în sala de mâncare, ori rămâneţi în odaie? întrebă omul de serviciu.
Emanuel, la rândul lui, îl interogă pe tatăl său din ochi.
- Să scoborâm! Sigur... e mai bine, răspunse el. Brancardierul împinse încet căruţul pe coridor, apoi îl introduse în ascensor.
Emanuel, beat încă de lumina şi de liniştea acelei dimineţi, lua această alunecare lină pe căruţul cu arcuri drept o distractivă plimbare dejoacă. Îl cuprinse o uşoară şi agreabilă ameţeală când ascensorul începu să scoboare.
Abia jos în sală se trezi el în plină înţelegere a bolii. Acolo avu el pentru întâia oară sentimentul adevărat al atrocei categorii de viaţă în care intrase.
Era o sală obişnuită de restaurant, vastă, înaltă, albă, cu perdeluţe la fereşti şi plante mari exotice în colţuri. Dar cine imaginase în această încăpere aranjamentul acesta solemn şi spitalicesc? Cine fusese regizorul acestui spectacol corect şi halucinant?
Înşiraţi de-a lungul pereţilor, doi câte doi la o masă, zăceau bolnavii întinşi pe gutierele lor. S-ar fi putut crede un festin din antichitate unde musafirii stăteau culcaţi la masă, dacă feţele obosite şi palide ale celor mai mulţi dintre bolnavi n-ar fi arătat clar că e vorba de altceva decât de convivii joviali ai unui vesel ospăţ.
Ce sumbră minte alcătuise cu elemente reale un tablou atât de dureros, de fantastic şi demenţial?
Într-un roman de senzaţie un scriitor imaginase o regină perfidă şi capricioasă ce-şi mumifica amanţii şi îi păstra în sicrie într-o sală circulară.
Ce era însă această palidă viziune de scriitor pe lângă realitatea atroce din sala aceasta de mâncare cu oameni şi totuşi morţi, încrustaţi în poziţii rigide, întinşi şi mumificaţi în timp ce palpitau încă de viaţă.
Emanuel fu aşezat la o masă, lângă o bolnavă cu rochia albastră, în scenele ce se petrec în vis, ceea ce apare straniu şi halucinant este faptul că întâmplările cele mai bizare au loc în decoruri cunoscute şi banale, în sala de mâncare elementele de vis şi de realitate erau atât de concomitent prezente, încât timp de câteva secunde Emanuel îşi simţi conştiinţa cu totul destrămată. Devenise extraordinar de transparentă şi totuşi grozav de efemeră şi nesigură. Ce se întâmpla? Era chiar el, Emanuel, corpul acela pe un căruţ, în mijlocul unei săli unde toţi comesenii stăteau culcaţi la mese împodobite cu bucheţele de flori? Ce însemnau toate acestea? Trăia? Visa? în ce anume lume, în ce anume realitate se petreceau astea?
Vecina lui de masă îi zâmbi prin oglindă. Stătea şi ea întinsă pe un căruţ tot îmbrăcată, tot aparent normală, dar nu ţinea capul pe perne, îl avea complet culcat şi nu-1 mişca nici în dreapta nici în stânga. Pentru a vedea ce se petrece în jur avea un suport metalic cu o oglindă, drept deasupra ei. Putea s-o încline în orice direcţie şi să observe astfel totul în sală. În luciul cristalului, unde plutea obrazul ei detaşat (ca într-una din acele ieftine iluzii optice de bâlci care prezintă un cap tăiat), acolo Emanuel descoperi zâmbetul ce i se adresa.
- Sunteţi bolnav de mult? întrebă fata fără altă introducere.
- Sufăr de mulţi ani, răspunse Emanuel, dar nu mi s-a descoperit boala decât acum de curând...
- Aşa a fost cu noi toţi, spuse bolnava cu un uşor suspin. În dreapta lui, Emanuel descoperi un tânăr cu capul înfundat într-o carte, în sală privi rând pe rând bolnavii, unii complet culcaţi, alţii cu perne la cap, în fine unii care stăteau pe căruţ în capul oaselor ca pe un scaun: aveau doar picioarele întinse. Toţi îmbrăcaţi corect, femeile cu rochii cu oarecare cochetărie - bărbaţii în haine obişnuite, cu guler şi cravată. Se părea o adunare normală, de oameni care la comandă s-ar fi alungit cu toţii pe cărucioare.
Îndrăzni să întrebe pe vecina lui pentru ce unii bolnavi stăteau complet întinşi şi alţii numai înclinaţi pe jumătate.
- Pentru că nu toţi au aceeaşi boală, îi răspunse tânăra fată. Unii au atacate vertebrele gâtului, ca mine alţii numai genunchiul ori coapsa.
Bolnava îi vorbea cu multă spontaneitate zâmbindu-i mereu în oglindă. Emanuel încercă şi el să răspundă cu un surâs, dar buzele i se încrustară într-o grimasă penibilă.
Un brancardier aduse în sală un căruţ elegant pe care stătea ridicată în perne brodate o doamnă tânără, blondă, foarte vioaie, înclinând capul şi salutând în toate părţile.
O însoţea un tânăr negricios la faţă, înalt, umblând în cârje.
Căruţul fu aşezat în rândul din faţă, iar tânărul se aşeză şi el la aceeaşi masă.
- Cine e doamna asta? întrebă Emanuel. Bolnava întoarse oglinda spre locul arătat.
- Ah! da... e doamna Wandeska, o poloneză care stă la sanatoriu de aproape un an. E vindecată acum, a început să umble... A avut atacat genunchiul rău de tot. Trebuia de mult să plece acasă, dar amână mereu...
- De ce? întrebă curios tatăl lui Emanuel.
- Hm! Asta e cam greu de explicat unui om sănătos, genunchiul ei s-a vindecat, dar s-a anchilozat şi a rămas ţeapăn. Când umblă, şchiopătează. Ea ar prefera acum să rămâie aici printre bolnavi, unde toţi au câte ceva, decât să fie un obiect de curiozitate printre oamenii sănătoşi. Dar nu se poate... va trebui totuşi să se întoarcă la familia ei. Vindecarea e tot atât de neîndurătoare ca şi boala...
Începuse să se servească. Bolnavii luau cu mişcări precaute farfuria cu supă pe pieptul lor. Şi Emanuel trebui să mănânce astfel. Tatăl lui, care se aşezase lângă dânsul, îi ţinu câtva timp farfuria cu mâna. Apoi, când văzu că se obişnuise puţin, îl lăsă să mănânce singur. Cu fiecare înghiţitură farfuria îşi pierdea parcă echilibrul şi părea gata să se răstoarne. Era un veritabil număr de acrobaţie de executat, dar bolnavii vechi se serveau cu atâta dexteritate, încât nici nu se mai uitau în faţa lor şi continuau nepăsători şirul conversaţiei.
În faţă, doamna Wandeska râdea foarte amuzată de cele ce-i spunea tânărul de lângă ea.
- E soţul doamnei? întrebă Emanuel arătându-i prin oglindă.
- Tonio? Ah, nu! E un prieten al ei... un argentinian... şi el vindecat de mult, dar preferând aerul de sanatoriu celui din biroul lui de avocatură...
În acel moment în fundul sălii un bolnav scăpă pe jos tacâmul care căzu cu un clinchet foarte sonor. Căruţul lui era destul de scoborât şi dacă ar fi întins puţin braţul ar fi putut desigur ridica obiectul. Emanuel observă însă cum bolnavul îl priveşte fără a face nici un efort. Vecina lui urmărise şi ea scena. O fată de serviciu veni în grabă şi aduse altul.
- Pentru ce nu şi l-a luat singur de jos? Era foarte simplu... spuse Emanuel.
- Crezi că era simplu? S-ar fi răsturnat cu siguranţă; poartă pe el un ghips de zeci de kilograme.
Emanuel rămase stupefiat. Vedea bine că bolnavul stătea rigid pe căruţ, însă nimic nu făcea să se bănuiască sub haine corsetul.
- Aşa-i că le face bine doctorul Ceriez? adăugă fata. Imposibil de ghicit forma ghipsului sub haine... le croieşte pe măsură.
Şi cu degetele bătu în rochia ei care sună dur şi uscat lovind un corp tare dedesubt. Purta şi ea un corset şi totuşi, era şi ea îmbrăcată din cap până în picioare, fără nici o aparenţă exterioară a infirmităţii de care suferea.
- Şi mie mi se va face un ghips, spuse Emanuel cu o mare descurajare în voce.
Acum, privind şirul de bolnavi alungiţi, chestia bolii nu se mai rezuma pentru el la o simplă afirmaţie abstractă, „a fi bolnav", în contrast cu „a fi sănătos". Se simţea intrat în rang, ca într-o aliniere militară. Solidar cu dânşii în boală, solidar în ghips... Corpul însuşi luase pe căruţ o atitudine corectă şi nemişcată de infirm...
Masa era pe sfârşite când intră grăbit Ernest însoţit de un alt bolnav. Ernest umbla normal; celălalt rămase o clipă în prag măsurând din ochi distanţa care îl separa de masa lui, ca şi cum şi-ar fi acumulat forţe ca să străbată sala.
Dar ce era această nouă şi dureroasă surpriză? Un umblet de schilod, o exhibiţie de mascaradă, un număr de clovn?
Bolnavul se sprijinea în două bastoane şi la fiecare pas arunca violent câte un picior în aer. ÎI ţinea o secundă tremurând suspendat, apoi îl zvârlea în lături şi tot tremurând îl depunea pe parchet. Era un mers atât de convulsionat, atât de dezarticulat şi de inuman, încât nici o paiaţă din lume n-ar fi izbutit să-l imite. Sărea parcă, dar nici sărituri nu erau acelea. O criză de epilepsie, asta era; o adevărată criză de epilepsie a picioarelor.
Ernest în acest timp părea să caute pe cineva în sală; puţin îi păsa de masă; când îl zări pe Emanuel, veni repede la dânsul.
- Eşti noul bolnav despre care mi-a vorbit doctorul Ceriez? întrebă el şi se recomandă.
Avea mişcări iuţi şi aproape sălbatice, în priviri îi ardea o devorantă curiozitate.
- Cunoşti pe vecinii de masă? întrebă el din nou. Bolnavul din dreapta scoase o clipă capul din carte, îmbufnat că fusese întrerupt.
- Îţi prezint pe domnul Roger Torn... un bun prieten al domnişoarei Cora. Şi arătă pe bolnava în rochie albastră cu care Emanuel vorbise până atunci. Atât Roger Torn cât şi Cora se înroşiră până la urechi.
- Ce nesuferit eşti! îi adresă un reproş tânăra fată.
- Într-adevăr aşa se pare... răspunse Ernest. Dar cred că o să-ţi schimbi în curând părerea... Ştiu eu să aranjez lucrurile... adaugă clipind şiret din ochi.
Ernest plecă să mănânce. Un vânzător de ziare intră in sală şi începu să distribuie pe la mese jurnale şi reviste. Bolnavii deschiseră foile să cetească. Masa se sfârşise şi brancardierii veneau acum să ia pe rând cărucioarele în grădină. Emanuel, de când văzuse pe bolnavul care umbla aruncând din picioare, era cuprins de o cumplită tristeţe. Privea cu o mare strângere de inimă cum oamenii de serviciu împingeau cărucioarele. Contrastul acesta între a duce o viaţă aproape normală (a ceti ziarul, a lua masa într-un restaurant împreună cu alţii, a fi îmbrăcat) contrastul acesta între a fi un om ca toţi oamenii şi totuşi a zăcea împrizonierat în ghips cu oasele cariate de tuberculoză, iată ce era dureros şi trist în această boală. Paradoxul consta în a exista şi totuşi în a nu fi „cu desăvârşire viu"...
Ieşi buimăcit din sală. În urma lui conversaţiile şi zgomotul continuau pline de animaţie. Feţele de serviciu strângeau tacâmurile zâmbind în trecere bolnavilor.
Ernest veni să-i propuie o plimbare cu trăsura chiar în după-amiaza aceea.
- Zilele frumoase de toamnă sunt numărate la Berck, spuse el. În curând ploile o să ne închidă pentru mult timp în casă.
Emanuel acceptă cu bucurie.
- În fond, pentru mine personal, boala nu mi se pare chiar atât de îngrozitoare... spuse Emanuel lui Ernest, în timp ce aşteptau în odaie să li se anunţe venirea trăsurii.
Am avut întotdeauna în mine un fond de lene care se găseşte acum pe deplin satisfăcut, continuă el. Îmi întind oasele pe căruţ, mă odihnesc admirabil, mă simt foarte bine... şi n-am nici o dorinţă să umblu... Cred că dacă m-aş ridica, durerile s-ar înfige din nou în spate necruţătoare. Un singur lucru mă chinuie...
Tatăl lui care stătea pe pat şi cetea în aparenţă ziarul, ridică brusc capul.
- Mă chinuie gândul că încet, încet va trebui să devin un adevărat bolnav... Că tot ce iau acum drept lenevie şi odihnă va deveni în curând un prizonierat teribil... Mi-e frică de scoborâş... mi-e frică să nu ajung a umbla cu două bastoane, sărind ca o broască...
- Vezi doar bine că eu m-am vindecat, îl încuraja Ernest şi bătu cu pumnul în piept.
- Porţi şi d-ta un corset? întrebă Emanuel. Pieptul sunase dur.
- Da... dar un corset simplu, nu de ghips, răspunse pe jumătate de gură Ernest.
- Pot să-1 văd? Ernest îşi scoase haina şi cămaşa. Semăna acum cu un luptător antic cuirasat în scutul lui, ori cu un bust mecanic, plin de şuruburi şi curele, expus într-o vitrină ortopedică. Corsetul îi ţinea trupul rigid de la şolduri până la umeri. Era confecţionat dintr-un celuloid roz, perforat cu mii de găurele şi legat cu şireturi la spate, în jurul gâtului, în jurul şoldurilor şi pe laturi era înşurubat şi strâns cu o montură de nichel, foarte complicată.
- Şi cât timp mai trebuie să-l porţi? întrebă Emanuel.
- Acesta nu-l mai părăsesc niciodată, răspunse Ernest. Doar noaptea la culcare îl scot... Trebuie să-1 îmbrac mereu... toată viaţa poate...
Emanuel rămase tăcut şi gânditor.
- Ei bine, decât să reintru în viaţă închis ermetic în asemenea aparat, prefer să...
Tăcu şi lăsă fraza neisprăvită. Se făcu în odaie o mică tăcere. Tatăl lui se înfundă din nou în lectură în timp ce Ernest se îmbrăca la loc.
După câteva minute, tatăl lui lăsă ziarul şi începu să-şi facă valiza. Pleca chiar în după-amiaza aceea, în jena şi tăcerea celor din odaie, se vedea bine că mai persista încă efectul frazei lui Emanuel.
-  Să nu faci prostii, îi spuse tatăl lui, împachetând lucrurile şi ferindu-se de o întâlnire a privirilor, îşi voi trimite bani ca să te îngrijeşti... ca să te vindeci... voi munci pentru tine... numai pentru tine... să nu uiţi niciodată asta.
Emanuel avea sentimentalităţi facile şi trecătoare. Ascultându-l pe tatăl său vorbind eu atâta emoţie, îi veniră pe moment lacrimile în ochi, dar peste o secundă uită totul şi sună nerăbdător să întrebe de trăsură.
Un băiat veni în fine să anunţe că trăsura sosise. Valiza era şi ea gata - nu mai rămânea decât să scoboare cu toţii.
În curte aştepta un fel de barcă enormă cu coviltir, pusă pe roţi, trasă de un cal. Asta era trăsura pentru bolnavi? Da, asta era. Emanuel n-avea nevoie să se mişte deloc. Cadrul cu salteaua pe care stătea întins intra înăuntru pe la spate, şi pătucul aluneca pe un rulou ca la dric. Brancardierul închise panoul şi dete hăţurile lui Ernest în mână. Emanuel stătea puţin ridicat astfel că putea să vadă perfect înaintea lui. Ernest şi tatăl lui se aşezară şi ei lângă dânsul, pe două scăunaşe. Era loc destul şi pentru valiză - trăsura asta putea conţine îmbarcamentul unei corăbii...
Toamna îşi sfârşea zilele însorite şi reci. Veştejeau ierburile prin grădini şi claritatea obosită a după-amiezii foşnea calm prin copacii cu frunzele roşii şi închircite. Străzile păreau abandonate... Emanuel îşi plimba privirile pe casele necunoscute, pe vilele cu obloanele trase, în orăşelul acesta, pierdut undeva în lume sub un cer vaporos de toamnă.
La capătul unei străzi se ivi deodată imensa strălucire a oceanului... Umbre fantomatice şi corăbii pescăreşti pluteau acolo departe în aur şi lumină.
Emanuel luă hăţurile în mână şi conduse singur, de-a dreptul pe plajă. Existau pante de lemn, foarte puţin înclinate, care duceau de la Esplanadă direct pe nisip. Mai erau şi alte trăsuri acolo, strânse în cerc. Bolnavii stăteau de vorbă ţipând de la o trăsură la alta. Unul cânta din mandolină; o bolnavă tricota.
Oceanul sticlea numai cristale şi azur. Emanuel respiră plenitudinea aceea inefabilă de imensă strălucire - aerul vast de larguri, infinitatea apelor.
Tatăl lui şi Ernest se duseră puţin la plimbare. Mai era aproape un ceas până la plecarea trenului. Emanuel fu mulţumit să rămâie singur, îşi umflă pieptul în respiraţie adâncă, urmărind alunecarea înceată a corăbiilor negre. Avu o clipă sentimentul unui imens abandon, în curând însă cei doi se întoarseră şi uşorul lui extaz dispăru.
- Încă o jumătate de ceas mai suntem împreună, spuse tatăl lui foarte emoţionat.
Emanuel mâna acum trăsura spre gară pe o stradă largă, cu vitrine imense, animată vag de câţiva rari trecători. O vedea pentru întâia oară şi parcă totuşi ar mai fi cunoscut-o cândva. Simţea că aparţine acum străzii acesteia, oceanului din care respirase lumină, toamnei acesteia străine, mai mult decât tatălui său. Se răsturnase o înţelegere a lucrurilor într-însul şi un anumit sentiment al intimităţii trecuse de pe un platou al balanţei pe celălalt. Strada conţinea o veche nostalgie de amintiri. O văzuse poate cândva în vis...
Despărţirea fu simplă şi rapidă.
Întârziaseră pe drum şi nu mai aveau decât o minută până la pornirea trenului.
Tatăl lui îl îmbrăţişa pe fugă şi dispăru cu paşi împleticiţi. Purta în suflet, ca o greutate insuportabilă, melancolia acestei plecări prea grăbite.
Emanuel, rămas singur, avu o scurtă ezitare. Se găsea acum în faţa unei vieţi necunoscute şi teribile. Ce trebuia să facă? Ce i se va întâmpla? Există momente simple în realitate, clipe banale de singurătate, oriunde, pe stradă, când deodată aerul lumii se schimbă şi capătă brusc o nouă semnificaţie, mai grea şi mai obositoare.
- Eşti trist mi se pare, spuse Ernest când se întoarse de pe peron. Pentru ce n-a mai rămas tatăl tău încă o zi, două?
Emanuel cu gândurile răvăşite nu ştiu ce să răspundă. Ernest apucă hăţurile şi îl conduse pe străzi necunoscute, îi defilau în privire case, acoperise... ferestre... multe ferestre... grădiniţe intime şi desuete de provincie, cu buchete arzătoare de muşcate roşii...
Ernest îl scoase din toropeală:
- Ai observat desigur că Roger Torn e supărat pe d-ta?
- Cine-i Roger Torn?
-Vecinul d-tale din dreapta... ştii... în sala de mâncare bolnavul acela roşcovan care stătea cu capul în carte.
- Aha! Da! Ştiu care... şi spui că e supărat pe mine? Dar ce i-am făcut? întrebă uimit Emanuel.
- Adică la drept vorbind d-ta nu i-ai făcut nimic... nu eşti vinovat deloc... Dar aşa s-au întâmplat lucrurile, înainte de ai venit, aici, Roger Torn şi domnişoara Cora stăteau la aceeaşi masă... e o veche simpatie între ei. Directorul sanatoriului, care nu scapă o ocazie să facă şicane, când ai venit d-ta, te-a plasat între ei, să-i desparţi.
- Şi ce-i de făcut acum? întrebă Emanuel. Poate aş cere alt loc în sală... Ernest se gândi o clipă.
- Da, ăsta e cel mai bun lucru. Spune directorului că vrei să stai lângă mine...
În aceeaşi după-masă, la întoarcere, Emanuel ceru să fie condus în cabinetul directorial, o odăiţă sumbră, cu un birou neted, fără nici o hârtie pe el. Unicul obiect de pe masă era aparatul de telefon. Directorul stătea în faţa lui, cu capul rezemat în mână, ca un câine sătul în faţa unui os mâncat.
Ascultă cererea lui Emanuel cu o bunăvoinţă acră şi profesională.
- Da, se poate... voi da dispoziţii pentru schimbare, spuse el încercând un zâmbet care se transformă în grimasa pe care o face cineva când a înghiţit prea mult deodată.
Seara la masă, Roger Torn şi Cora erau din nou împreună; Cora îi făcu lui Emanuel un mic gest cu mâna în semn de mulţumire.
- Ei vezi că nu sunt chiar atât de nesuferit? îi spuse Ernest în trecere. Şi venind la masa lui Emanuel:
- În onoarea reîmpăcării, mâine seară, la ora 9, serată mondenă şi... dansantă în odaia mea...
Emanuel, obosit, se culcase de mult când cineva bătu în uşă. Toată ziua stătuse închis într-un salon, împreună cu alţi bolnavi. Plouase tot timpul, o ploaie rece şi mohorâtă cu rafale aspre de vânt ce arunca apa în fereşti. In tot sanatoriul domnea o tăcere îngrozitoare de loc pustiu.
- Cine e acolo?
- Te-ai culcat? Putem intra? Venim să te luăm... Era Ernest, însoţit de Tonio, argentinianul înalt, prietenul doamnei Wandeska.
Emanuel uitase de serată; e drept că luase totul drept o glumă a lui Ernest.
- Vedeţi doar că sunt în pijama, le spuse el. Îmi pare rău că trebuie să refuz...
-  Ei hai, nu umbla cu fleacuri... parcă eşti singurul în pijama... spuse Tonio.
Ernest era şi el dezbrăcat, cu o simplă cămaşă pe dânsul şi o pereche de pantaloni. Corsetul strălucea straniu la gât, în lumina slabă ce venea dinspre coridor. Tonio purta un halat de casă, foarte exotic şi înflorat... Umbla în seara aceea numai cu un baston.
- Uite-te la noi... Suntem oare în toaletă de bal? Hai, te rog nu fă nazuri, insistă Ernest.
Emanuel n-avu încotro. Ernest şi Tonio îi scoaseră căruţul afară. Odaia lui Ernest era pe acelaşi coridor, însă de cealaltă parte a clădirii, spre stradă.
Putea fi ora zece. Toată lumea dormea acum în sanatoriu. Umblau pe coridor în tăcere. Un singur bec ilumina anemic tot etajul.
-  Încet, bagă de seamă... ne ciocnim de toate uşile, şopti enervat Ernest. Direcţia s-ar fi putut obosi să puie încă un bec pe culoar...
- Un bec?... De ce numai un bec?... Ar fi trebuit să ilumineze a giorno... murmură Tonio ironic.
Zgomotul mărunt de voci ce se auzea estompat venea din odaia lui Ernest. Intrarea lui Emanuel fu salutată cu aplauze.
- Este noul nostru amic şi ultima achiziţie a direcţiunii! anunţă Ernest. În odaie domnea un talmeş-balmeş şi o dezordine de neînchipuit.
Câteva gutiere cu bolnavi erau împinse spre geam, alţi invitaţi stăteau în picioare. Emanuel recunoscu pe Roger Torn şi pe Cora, cu cărucioarele lipite unul de altul, în colţul ferestrei stătea un bolnav gras, negricios, cu nas de uliu, fumând calm dintr-o pipă. Emanuel bănui că e Zed. Îi povestise Ernest multe despre dânsul cu o zi înainte. Era un fost conducător de automobile de curse. Toată lumea îi spunea Zed pentru că purta iniţiala aceasta, odinioară pe tricou. Câştigase formidabil de multe trofee până ce într-o zi, într-un accident de automobil, îşi rupse labele picioarelor de la gleznă. Stătea acum întins pe gutieră cu o cuvertură ce acoperea la picioare ceva înalt. Ernest îi explicase că Zed ţinea labele picioarelor într-un bloc de ghips şi că bucăţi de degete şi piele erau prinse între ele cu agrafe de argint. O veritabilă tocătură de carne! conchise Ernest.
Mai erau în odaie un domn care discuta cu Zed şi două tinere fete. Apoi lângă pat un alt bolnav întins pe căruţ, venit de la o altă clinică. ÎI chema Valentin şi avea o faţă grozav de insignifiantă.
Ernest făcu prezentările. Una din fete era Katty, o irlandeză.
- Katty, scurt! spuse Ernest. Cu identitatea incomplet stabilită... 21 de ani... venită la Berck să studieze bolnavii, aşa cum alte fete de vârsta ei pleacă în Italia să studieze opere de artă...
Katty râse zgomotos. Se vedea bine că era puţin ameţită. Părul ei roşcovan se zburlise cu totul şi cu faţa ei rumenă şi pistruiată semăna cu o păpuşă de salon, violent fardată.
Ernest începu să toarne vin alb într-un castron, pentru a prepara o băutură cu fructe.
Îl ajuta cealaltă fată, o blondă tăcută şi serioasă cu gesturi fine şi simple.
Emanuel rămase cu privirile pironite uitându-se îndelung la ea cum curăţă bananele şi merele, repede şi cu îndemânare.
Ernest nu i-o recomandase, dar o privea cu atâta insistenţă încât fata observă, se înroşi uşor şi murmură oarecum confuză:
- Mă cheamă Solange...
Şi se şterse de un prosop ca să-i întindă mâna. Când băutura fu gata, Katty vru s-o toarne în pahare.
- Un moment! spuse Ernest.
Mai era un rest de rom într-o sticlă şi îl turnă şi pe acela în castron.
Băutura era foarte tare. Cu toţii aveau pahare de vin; numai Tonio şi Zed cerură pahare mari. Alcoolul băut şi fumul gros care plutea în odaie îl zăpăciră puţin pe Emanuel. Vedea toată adunarea acum printr-un văl ceţos de ameţeală. Şi numele mlădios şi argintiu de Solange persista în el ca o uşoară beţie în plus.
- Asta-i o băutură răcoritoare pentru femei leşinate. Ei, Ernest... n-ai altceva?
- Coniac, dacă vrei. Dar coniac pur, nu jucărie. Ceva care turnat pe gât seamănă a lavă fierbinte...
- Să vedem! spuse Tonio.
Ernest aduse două sticle şi prinse a destupa una.
- Ce spui, Zed? ţipă Tonio de la celălalt capăt al odăii, facem un concurs de viteză pe traiectul unei sticle de coniac. Ei repede, un răspuns...
- Contra cronometru, sau cu plecarea în acelaşi timp? Zed lua lucrurile ca un adevărat profesionist.
- Cu plecarea în acelaşi timp!
Ernest destupă şi a doua sticlă şi servi pe cei doi. Toată lumea avea acum atenţia fixată asupra lor.
- Una!... două!... trei!... comandă Ernest.
Zed duse sticla la gură în aceeaşi secundă cu Tonio. Se auziră câteva gâlgâituri sonore, apoi Tonio aruncă sticla goală pe pat. O băuse din trei înghiţituri de parcă ar fi fost mort de sete.
- Se cunoaşte că eşti amorezat... spuse cineva. Cine vorbise? Tonic rămase cu privirile fixe, în timp ce lua un pahar de vin de pe masă cu gesturi nesigure şi îl duse şi pe acesta la gură. Se făcu o clipă tăcere. Valentin, bolnavul de lângă dânsul, avea însă chef de vorbă. Tăcuse până atunci şi acum deschisese deodată gura ca să spună prostii.
- Ei, parcă nu ştim cu toţii că eşti în dragoste cu d-na Wandeska? vorbi el cu animaţie, insistent şi stupid.
Tonio rămase de astă dată uluit.
Câteva secunde se uită în jurul lui, la fiecare persoană în parte ca şi cum ar fi implorat ajutor: „Ia uitaţi-vă la mucosul ăsta care îşi bate joc de mine! "...
Deodată ridică paharul şi spuse cu o voce solemnă şi aproape ţipând:
- Onorată asistenţă... toţi... toţi... care sunteţi aici, vă declar în astă seară... pe conştiinţă şi pe onoare că între mine şi doamna Wandeska nu există nici un fel de... relaţii. Suntem prieteni... atâta tot... aţi auzit?
Îşi pierduse cu totul capul. Valentin era desigur şi el beat pentru că nu vroia să tacă.
- Ehe! Ehe! râse el subţire. Parcă nu ştim că te duci la ea în fiecare seară.
- Stăm de vorbă, animalule! Stăm de vorbă! ţipă Tonio. Tu nu ştii că doamna Wandeska are un ghips... până la coapsă... care îi ţine tot piciorul? Ce amor se poate face în asemenea caz?
Spuse asta cu o mare ezitare în voce; se vedea că îl frământa mustrarea de a trebui să facă asemenea declaraţii, dar nu putea rezista ameţelii.
- Şi ce-i dacă are ghipsul? continuă Valentin. Parcă nu se poate face dragoste şi aşa?... O mângâi... o săruţi... în diferite locuri...
Tonio scârţâind din dinţi se apropie de el. Îl privi în ochi o secundă apoi brusc îi goli conţinutul paharului, ce-l ţinea în mână, drept în faţă.
Valentin, zăpăcit şi cu obrazul ud leoarcă, începu a se şterge cu mâinile. Apoi, când îşi reveni puţin, apucă cu violenţă o cană de pe măsuţa de toaletă şi vru s-o arunce în cap lui Tonio.
- Ei, ei, fără crime dacă se poate! strigă Ernest şi se puse între dânşii ca să-i despartă,
- Tu, Tonio, culcă-te aici... comandă el şi îl trânti pe pat. Stai cuminte şi meditează-ţi în linişte coniacul.
ÎI luă în acelaşi timp pe Valentin cu căruţul în mijlocul odăii, departe de argentinian.
- Ce animal! ce animal! bolborosi Tonio întinzându-se pe aşternut... Dacă nu intervenea Ernest îi dădeam patru palme şi-1 lăsam mort pe loc!
- De la patru palme nu moare nimeni! proclamă, calm Zed din colţul lui, ca un arbitru imparţial de match.
Pentru a crea o diversiune, Ernest începu să fredoneze încet o melodie. Cu toţii o reluară în cor: „Votre mari... bididi... bididi... II est dans la soupente..."
- Mai încet! mai încet? comandă Ernest. „En train de baiser bididi... bididi..."
Ernest scoase un oftat comic şi toată lumea începu a râde.
„En train de baiser la servante..."
Era o melodie monotonă şi tristă, cu cuvinte pline de obscenităţi de om beat...
Cântecul însă în loc să-i anime şi să-i trezească, îi înfundă mai rău în toropeală. Ploaia afară răpăia în geamuri, vântul şuiera cu lamentări intense şi prelungite.
Toată lumea rămase închisă în ameţeală ca într-o adâncă preocupare interioară pe care o rumega în tăcere. Katty se trântise lângă Tonio pe pat şi îşi băgase o mână în părul lui, alintându-l încet.
- Ei, lasă, că o să-şi treacă... Tonio... Tononio... Tonononio...
- Ce-i asta? întrebă turbure Tonio.
- Aşa vorbeam noi chinezeşte la şcoală, spuse Katty copilăreşte. Valentin prinse a declama versuri, când fu deodată întrerupt de o controversă ce izbucnise între Zed şi domnul de lângă dânsul. Domnul acesta era un inginer din Paris care venea din când în când la Berck în concediu să se odihnească şi să vâneze raţe sălbatice în golful Authie, renumit pentru aceasta.
- Şi eu îşi spun că dintr-o lovitură îl nimeresc, insista inginerul. Cu degetul arăta ceva pe fereastră.
- Ia stingeţi lumina! comandă Zed. în întuneric o să ne dăm seama mai bine...
Acum, în odaia obscură, veneau dinspre fereastră reflexele clătinate ale becului din stradă, agitat de vânt.
- Îl iau dintr-o ochitură...
- Să vedem... să vedem, spuse calm Zed.
Puseseră un pariu între dânşii dacă inginerul va nimeri cu puşca becul din stradă.
- Mi se pare că aţi înnebunit de-a binelea, spuse Solange înspăimântată.
Inginerul plecă însă în odaia lui şi se întoarse peste câteva minute cu ceva greu în mână. Ernest în întuneric dormita şi nu prea îşi dădea seama de ce se petrece, până ce inginerul deschizând fereastra, o rafală rece de vânt şi de ploaie pătrunse în odaie, răvăşind totul.
Ernest de data asta se trezise de-a binelea şi merse împleticit spre geam.
- Într-adevăr vreţi să faceţi asta? Aţi înnebunit cu toţii în astă-seară? Ajunse însă prea târziu. Inginerul pusese puşca la ochi, viză şi trase, împuşcătura răsună formidabilă; rămaseră toţi îngroziţi. Desigur că tot sanatoriul se trezise.
Ce va urma acum? Palpitau de îngrijorare şi de emoţie. Tonio, buimăcit, se trezise din somn şi dădea acum afară din stomac tot conţinutul, cu horcăituri teribile.
În stradă becul continua să ardă în bătaia vântului, în zadar Ernest se căznea să închidă fereastra, în timp ce Solange încerca să smulgă din mâna lui Zed puşca pe care o luase de la inginer.
Era absolut hotărât să tragă şi el şi nimic nu putea să-l împiedece de la asta.
- Dacă nu dai drumul la puşcă, să ştii că trag în tavan! Am degetul pe trăgaci, spuse Zed foarte violent.
De altfel se şi ridicase pe căruţ, cu pieptul în aer, ţintind becul de afară.
Ernest se dădu la o parte şi a doua împuşcătură răsună mai puternică, mai teribilă; mai terifiantă.
Totul, amândouă împuşcăturile, durase mai puţin de o minută.
În stradă becul se stinse: fusese nimerit.
Consternarea îi împiedecă pe cei din odaie să mai protesteze. Zed răzimă puşca de un scaun. Ernest închidea fereastra încet, cu mişcări amorţite ca după o imensă catastrofă împotriva căreia nu mai poţi face nimic. Clănţănea din dinţi, de frig, de enervare; căuta un cuvânt destul de aspru, destul de violent pentru a se elibera de teroarea din sine, dar împuşcăturile îl mai ţineau încă zdrobit sub povara cumplitei spaime.
Emanuel asistase la toată scena cu impresia vie că nimic nu se petrece în realitate. De câteva minute, exact de la cearta dintre Tonio şi Valentin, în jurul lui toate lucrurile luaseră un aspect neînţeles şi artificial. Erau ăştia oameni cu adevărat? Parcă asista la o înscenare ridicul de falsă şi de inutilă. Vor izbuti oare să joace oamenii ăştia teatru cu atâta seriozitate până la capăt?
Împuşcăturile, în loc să-l dezmeticească, îl prăbuşiră şi mai adânc în neînţelegere şi halucinaţie. Astea fuseseră loviturile de graţie care dărâmaseră cu pocnetul lor toată realitatea şi-o scufundaseră în noapte. Ce se va desfăşura de acum înainte nu putea să fie decât moale, lipsit de vlagă ca într-o lume construită din cârpe şi vată. Emanuel nu mai avea nici o putere să-şi imagineze ce va urma. Putea să se întâmple orice...
Zed mormăia întruna:
- Vedeţi că am nimerit? Bolnav, dar încă om... hă... hă... iată, aşa crăpat cum sunt şi am dat gata un vânător... hă... hă...
Ceru să mai bea. Ameţeala se transformase la el în seriozitatea aceea tristă cu care beţivii se obstinează să comită lucruri absurde.
Ernest umbla de colo, colo prin odaie şi nu-şi mai găsea locul:
- Ce o să fie acum? Ce o să fie? Să ştiţi că mâine dimineaţă directorul ne dă pe toţi afară... Ce nebunie!
De când se trăsese cu puşca în sanatoriu se deschideau şi se închideau uşi, se auzeau şoapte, umblete pe coridor. Ernest se duse la uşă şi ţinti cu urechea.
În fundul unui coridor, undeva, o uşă fusese trântită cu zgomot.
- Ăsta-i directorul! Vine în anchetă! Ce să-i spun acum? Cu toţii aveau respiraţia tăiată de intensitatea aşteptării.
- Vă rog linişte acum! cea mai desăvârşită linişte... Se auziră nişte paşi târâiţi venind spre odaie.
Ernest întoarse încetişor cheia în broască.
- Tăcere! şopti el. Credeam că-i directorul, dar... Cineva bătu în uşă. În odaie domnea cea mai deplină linişte.
- Ei, deschide! Deschide, domnule Ernest! Ce-i asta? Ce v-aţi apucat să faceţi?
Era o voce piţigăiată de femeie bătrână, începu să zgâlţâie uşa ţipând ca o pasăre.
- Deschide! Deschide uşa...
- Ce este? Cine-i acolo? întrebă Ernest din odaie.
- Deschide, domnule Ernest, că chem brancardierii să spargă uşa... Sunt eu, supraveghetoarea de noapte... hai, deschide!
- Şi ce anume vrei de la mine? întrebă Ernest cu mult calm.
- Mai întrebi ce vreau? Vă puneţi pe băutură, vă îmbătaţi, trageţi cu puşca... Ce-i aici, sanatoriu ori cârciumă?
- Bordel, exclamă imperturbabil Ernest. Şi începu la rândul lui să strige:
- Ce vrei? Cine te-a trimis? Cine a tras cu puşca?
Ai înnebunit? Vezi doar că şi eu m-am trezit din somn, şi eu am auzit împuşcăturile... a tras cineva în stradă. Da' ce-s pus eu, să fac poliţie? Du-te şi vezi cine a tras... şi lasă-mă în pace...
Cineva de alături bătu în perete să înceteze scandalul.
-  Împuşcăturile s-au tras de aici, spuse din nou îndârjită vocea piţigăiată de afară. Mă duc să chem directorul...
Ernest descuie şi cu o mişcare bruscă deschise larg uşa. Acum era faţă în faţă cu supraveghetoarea, el înalt, spătos, ea o bătrânică firavă în halat alb de serviciu, apariţie scheletică în lumina palidă a coridorului, o fantomă slăbănoagă în toiul nopţii.
- Ascultă! Ce vrei? spune-mi clar ce vrei?... De ce ai venit direct la mine? întotdeauna eu sunt capul ispăşitor în sanatoriul ăsta... Când se toarnă vin în pianul din salon, se vine la Ernest. Ernest a turnat... Când se aude gălăgie undeva, iute la Ernest... Când cineva împuşcă, Ernest... veşnicul Ernest. Te rog să spui directorului că mâine plec de aici. M-am săturat... Auzi?
Supraveghetoarea rămase pironită şi mută de stupefacţie sub avalanşa aceasta rapidă de argumente. Ernest protesta cu atâta vehemenţă şi sinceritate, încât mai că te apuca mila pentru băiatul ăsta atât de persecutat.
Acum supraveghetoarea se găsea în încurcătură şi nu mai ştia cum să plece.
-  Ei bine... Ei bine... mă duc să vorbesc cu sergentul de stradă, murmură dânsa confuză şi se îndepărtă pe coridor în clinchetul legăturii de chei, ce acompaniase paşii ei ţârşâiţi.
Ernest se întoarse superb in odaie.
- Aţi văzut? Dacă vrei s-o sperii pe bătrânica asta, spune-i că părăseşti sanatoriul. E de patruzeci de ani în serviciu aici şi a prins rutină... cum prind zidurile mucegai...
Acum mai greu era de condus pe fiecare bolnav la camera lui, dar Ernest se simţea prea epuizat, îl durea şi spatele, iar de Tonio nici nu putea fi vorba ca să-1 ajute: Adormise din nou în grămada acră şi împuţită a resturilor de mâncare. Deocamdată se hotărâră să rămâie cu toţii în odaie dormitând, iar în zori vor da câţiva franci unui brancardier ca să se ocupe de ei, fără să prindă de veste nimeni.
Afară ploaia încetase. Ernest întredeschise geamul ca să iasă mirosul greu de vin şi de ţigară. Zed dormea cu gura perfect deschisă în formă de O, ca şi cum ar fi continuat în somn să se mire de reuşita loviturii.
Emanuel nu-i vedea pe Roger şi pe Cora, dar bănuia unde sunt cu gutierele alăturate, după şoaptele lor pasionate şi diferite scârţâituri ale arcurilor de la cărucioare.
În lumina unui chibrit pe care Ernest îl aprinse ca să caute cana cu apă, Roger şi Cora apărură o clipă întorşi pe e coastă, îmbrăţişaţi.
- Îşi freacă ghipsurile unul de altul, mai mult nu pot face, şopti Ernest la urechea lui Emanuel.
Şi Solange? Unde era Solange?
Emanuel o descoperi lângă fereastră, privind în noapte. Afară obscuritatea se făcea mai găunoasă şi mai destrămată, iar pe fondul ei Emanuel se căznea să limiteze silueta exactă a Solangei. În odaie se făcuse linişte deplină.
- Dă-te mai încolo, brută! împinse Ernest pe Tonio şi se culcă şi el lângă Katty.
Valentin dormea dus, respirând zgomotos şi subţire pe nas. Sforăitul lui acoperea tăcerea din odaie ca o reţea de sunete ce se împletea de la sine, peste trupurile culcate... Emanuel nici nu ştiu când adormi, privind fix la fereastră pata aceea incertă care era Solange.
Se trezi în zori buimăcit, nu atât de obosit cât de trist. Domnea în odaie o melancolie acră de după chef. Atmosfera „seratei" se resorbise într-un aer cenuşiu, irespirabil, cu claritatea dezolantă a unei dimineţi înnourate.
Solange plecase de mult. Şi Katty şi Tonio. Ernest cu un brancardier se căzneau acum să scoată căruţul domnişoarei Cora.
Îndată ce ea fu plecată, Roger Torn desfăcu pătura cei acoperea şi privi atent pe saltea.
Ei mizerie! exclamă el foarte necăjit. Toată salteaua s-a udat şi pijamaua şi tot...
Avea fistule deschise şi probabil că i se făcuse un pansament prost.
- Ce-i? Ce este? întrebă Valentin mahmur. A străbătut?
- Da... şi încă mult... ce porcărie! Până la opt, când se deschide clinica, trebuie să stau în sosul ăsta...
Emanuel de la locul lui putu să vadă cearceaful umplut de lichide verzui, purulente.
Ernest şi brancardierul se întoarseră şi contemplară şi ei dezastrul.
- Dacă te-ai zbenguit toată noaptea! spuse Ernest. Aşa-ţi trebuie!
-  Ei, lasă acum te rog lecţiile de morală la ora cinci dimineaţa, răspunse amar Roger Torn.
Era rândul lui Emanuel să plece; le făcu semn cu mâna celorlalţi salutându-i.
Ernest împingea căruţul şi căsca grozav, cât îl ţinea gura.
Emanuel se regăsi singur în odaia lui şi ziua îi apăru mai goală... mai dezolantă... în piept i se scobise un vid atroce, ca o nevoie adâncă de respiraţie, ori de plânset.
În dimineaţa aceea Emanuel ar fi dormit până la ora mesei, dacă n-ar fi primit o vizită neaşteptată.
Deschise ochii mari când văzu intrând pe doctorul Ceriez, însoţit de două infirmiere.
„Vine să mă certe desigur pentru cheful de astă noapte", gândi el. Îi era ruşine de o lecţie de morală în poziţia asta culcată, în timp ce doctorul l-ar fi privit de sus, fără a-şi putea ascunde privirile, ori fără a putea să scape de atitudinea lui umilă, întins pe căruţ ca un animal gata de disecţie.
- Mai dormi la ora asta? întrebă doctorul cu vocea lui groasă, jovială. Tonul acesta prietenesc îl ustură cumplit pe Emanuel. Simţi că i se face cald sub cuverturi.
-  Eşti dispus pe un timp atât de mohorât să-şi comunic o veste neplăcută? continuă doctorul cu aceeaşi bonomie. „Vrea să-mi anunţe probabil că sunt dat afară din clinică", îşi închipui Emanuel şi ridică iute capul, zâmbind nepăsător şi încercând să-şi ia un aer de canalie.
- Ei iată, să-ţi spun pentru ce am venit. Aş vrea să te întreb dacă ai vrea să-şi fac azi ghipsul. Odată şi odată tot eşti nevoit să-l porţi... Trebuie fixate vertebrele dacă vrei să se vindece locul atacat. Ei, ce spui? îl facem azi, sau mai amânăm o zi?
Emanuel răsuflă uşurat; foarte mulţumit că nu era vorba despre chef, nu se mai gândi deloc la ghips şi admise imediat cu efuziune:
- Bineînţeles, chiar azi!... Sigur!... Să-l faceţi! Cred că m-am obişnuit cu poziţia culcată şi o să-l suport cu uşurinţă...
- Eşti întâiul bolnav care te bucuri de ghips, zâmbi doctorul. De obicei ceilalţi când le anunţ asta fac o mutră de leşinaţi.
Un brancardier îl conduse la clinică.
Emanuel, în odaia albă şi antiseptică, în mijlocul aparatelor ortopedice, avu brusc o scurtă strângere de inimă şi într-un cont rapid al sincerităţii, regretă entuziasmul lui de odinioară.
„Oricum, mai bine un ghips decât o lecţie de morală", se încuraja el ceţos. Gândurile i se încurcau puţin şi din tot ce găsea în jurul lui, clar şi inteligibil era numai mirosul puternic de acid fenic.
Eva, infirmiera, îl dezbrăcă de pijama.
- A fost chef, nu şagă, murmură ea destul de încet c-a să nu audă doctorul. Îi plăcea să intre în intimităţile bolnavilor şi să se creadă prietena lor. Dar pe de altă parte îi bârfea pe toţi faţă de doctor. Ernest o descoperise de mai multe ori făcând naveta cu ştiri false.
Emanuel se prefăcu că nu ştie despre ce e vorba. Doctorul de altfel era gata şi vroia să înceapă, îşi îmbrăcase un şorţ larg, încheiat până la gât şi cizme de cauciuc în picioare ca să nu-l stropească ipsosul.
În clinică era destul frig.
- Te încălzeşti îndată, şopti perfidă Eva, iritată că Emanuel îi respinsese amabilităţile.
Îl îmbrăcă cu o flanea subţirică, albă, ca un tricou de sport. Emanuel, privindu-se în reflexul convex al unei cutii nichelate, găsi că îi stătea bine.
-  De acum încolo cu flaneaua asta rămâi pe d-ta, până ce îţi vom scoate ghipsul, spuse doctorul...
Asta risipi farmecul.
Îl întinseră cu burta în jos, pe două mese lipite una de alta. Apoi despărţiră mesele şi Emanuel rămase cu mijlocul trupului suspendat în vid, făcând punte între ele.
În lighene, pe scaune, aştepta praful alb, apă caldă şi fâşiile de pânză.
Operaţia nu era deloc complicată: doctorul lua câte o fâşie, o tăvălea în ghips şi o muia în apă. Apoi o aplica în toată lungimea ei pe spatele lui Emanuel ca pe o compresă. Baf! Una... Baf! încă una! Se lipeau de coaste, de piept... de şolduri... aderau de piele ca nişte animale lipicioase vii, insinuante. Doctorul lucra cu o repeziciune de zidar căruia îi zboară cărămizile în mâini. Zemuia ghipsul scurs cu palma întinsă, îl clipocea uşor şi îl modela pe trup. Fâşiile cădeau flasc una după alta şi îl închiseră pe Emanuel într-o tunică albă de la gât până la şold.
Într-adevăr începuse să se încălzească, nu era nici dezagreabil, nici dureros, înăuntrul corsetului se lipea de el o umezeală călduţă, destul de plăcută, iar din când în când o şuviţă de apă se scurgea repede de pe umeri pe spate, înfiorându-1 cu o fină caligrafie tactilă.
Acum dosul era gata. Ghipsul mai trebuia îngroşat în faţă, pe piept, începuse de altfel să se întărească.
- Ia să te văd, poţi să te întorci singur cu faţa în sus? întrebă doctorul apropiind mesele.
- Da... imediat... răspunse pripit Emanuel şi sprijinindu-se de un colţ al mesei încercă să se răsucească.
Ce fuse asta?
Rămase stupefiat. Câte mii şi kilograme cântărea acum? Imposibil de făcut o mişcare. Zăcea cu toate forţele anulate inert, prizonier în corset. Asta era, va să zică!
Carapacea îl ţinea închis ermetic, imobil, copleşit de ea, zdrobit pe loc ca de un bolovan. „Adio Emanuel! îşi spuse el. Ai devenit un om mort" şi un nod dureros i se urcă în gât.
- Ce-i de făcut acum? întrebă dânsul.
Infirmiera şi doctorul îl întoarseră cu faţa în sus. Îl manevrau ca pe un manechin fără viaţă, îl ridicau, îl suceau, îl depuneau încetişor pe masă ca să nu-l lovească... Emanuel, deposedat de toate mişcările lui normale, avu o senzaţie teribilă de abolire pe care n-o mai simţise decât în vis.
Doctorul tăie în faţa burţii un pătrat pentru a lăsa liberă respiraţia.
Cu foarfecă mai rotunji corsetul pe la pubis şi pe la şolduri. Când Emanuel ridică puţin capul şi se privi până în vârful picioarelor, descoperi că devenise o statuie cu totul hibridă, o stranie combinaţie de piele şi ipsos.
Îl conduseră în odaia lui. Infirmiera aduse sticle cu apă caldă pentru a-l usca mai repede. Afară începuse din nou o burniţă insistentă tamburinând în geamuri. Se dădu drumul la calorifer şi sticlele cu apă caldă fură aşezate în jurul ghipsului. Căldura plăcută de odinioară a compreselor se prefăcuse acum într-o umezeală ce clipocea în interiorul corsetului la cea mai mică încercare de mişcare. Zăcea cu capul în sus, privind crăpăturile tavanului. Cu cât trecea timpul, cu atât ghipsul se întărea şi umezeala devenea tot mai rece. Căldura sticlelor de apă nu puteau răzbate până dedesubt. I se aduse mâncarea dar nu puse mâna pe nimic. La ce bun să bage alimente în cutia asta de ghips?
Ernest veni să-l vadă îndată după prânz.
- Ţi-au îmbrăcat uniforma! ai intrat în rang!... exclamă el. Şi te-au nimerit tocmai după chef. Cred că te-ai dezmeticit.
Se întinse pe patul din odaie, lângă căruţ şi aprinse o ţigară.
- Ce nebuni, Zed şi inginerul lui! Putea să iasă un scandal mare de tot din afacerea asta...
Emanuel îşi aduse aminte de noaptea petrecută la Ernest, dar acum, în lumina după-amiezei ploioase, în tăcerea fluierată mărunt de ţiuitul caloriferului, toate detaliile precise de aseară se pierdeau într-o calmă disperare. Aşa ca şi cum nimic n-ar fi avut loc şi n-ar fi existat niciodată altceva decât învelişul umed şi rece al corsetului.
Ernest urmărea pe fereastră curgerea sinuoasă a şuviţelor de apă. Era şi el copleşit de această zi de toamnă.
- Îmi pare bine când plouă... spuse el într-un sfârşit. Asta e vremea ce ne corespunde nouă bolnavilor. Ploaie, cer acoperit, frig... atunci ştii că toată lumea e redusă la aceeaşi odaie cu patru pereţi... la aceeaşi tristeţe.
Emanuel îl înţelegea din tot sufletul.
- Când e frumos afară, când e cald si soare, continuă Ernest, atunci lucrurile îmi apar grozav de inutile şi de neînţelese. Ce poate face un om în mijlocul limpeziciunii decorului? Şi chiar de ar face ceva... e prea clar... prea vizibil şi prea ininteligibil. Misterul cel mai turburător e poate cel care ne apare în cea mai simplă evidenţă, îmi plac mai bine zilele astea mohorâte şi ploioase, când stai închircit în casă şi ai o înţelegere de câine bătut...
Tăcură câtva timp amândoi ascultând ploaia. Emanuel închise ochii.
- Vrei să te las să dormi?
- Imposibil... Stau într-o băltoacă îngrozitoare. Parcă îmi intră umezeala sub piele... până la oase... până la inimă... Parcă se urcă încet în cap...
- Într-adevăr e foarte neplăcut, aprobă Ernest. Cunosc asta, ştiu ce înseamnă... O să mai dureze încă două-trei zile până se usucă... apoi, nici nu-1 mai simţi.
Emanuel se gândi cu groază la cele „două-trei zile".
- Crezi că mă voi obişnui vreodată cu asta? spuse el şi bătu furios în carapace. De câte ori o să fac o mişcare, ghipsul o să mă ţie pe loc şi o să-mi readucă aminte că sunt închis ermetic într-însul.
- Te vei obişnui... te vei obişnui; o să faci câte mişcări pofteşti... ai să vezi - o să te mişti cu ghips cu tot, ca şi cum ar fi o simplă cămaşă...
Ernest se ridică să plece.
- Vreau să te întreb ceva, spuse Emanuel. Cine-i fata aceea înaltă, blondă, care a fost aseară la tine? O cheamă Solange.
- Ah, Solange! E şi dânsa o fostă bolnavă. A stat şi ea pe gutieră ca tine. Vezi bine, s-a vindecat admirabil. Însă nu e domnişoară... e doamnă... a fost măritată şi când a căzut bolnavă bărbatul ei a părăsit-o. Era destul de amabil şi elegant din partea lui, nu-i aşa?
- Şi atunci dânsa ce caută acum la Berck?
- Uite asta e ceva foarte curios... Berck e altceva decât un oraş de bolnavi. E o otravă foarte subtilă. Intră de-a dreptul în sânge. Cine a trăit aici nu-şi găseşte locul nicăieri în lume. Ai să simţi şi tu asta într-o zi. Toţi negustorii, toţi doctorii de aici, farmaciştii, chiar şi brancardierii... toţi sunt foşti bolnavi, care n-au putut trăi în alte părţi.
- Şi Solange? întrebă din nou Emanuel pentru a reveni la un subiect care îl ardea.
- Trăieşte singură aici. Îşi câştigă singură existenţa. E dactilografă într-un birou de avocatură.
Ernest deschise uşa. Emanuel îl reţinu.
- Aş putea vorbi cu dânsa? aş putea s-o văd?
- Aha! Va să zică e vorba de ceva serios! Te-ai îndrăgostit de ea? Cunosc şi chestia asta... e ceva in genul ghipsului dar tocmai pe dos: tortură uscată şi fierbinte. Cred că mâine o să-i vorbesc şi o s-o chem aici. Poate că o să vie, la revedere!
Şi îl lăsă pe Emanuel în umezeală, în singurătate şi în plină nerăbdare.
Umezeala deveni noaptea o tunică de febre şi de coşmaruri. Emanuel aţipea o clipă şi se scufunda într-o mlaştină. Era o zi de iarnă cu soare şi zăpadă ce se topea pe acoperise, înota cu galoşii în apă, dar era soare în stradă. Soare! Soare! Ca bulgări de foc ce ţâşneau în toate direcţiile! Un joc de artificii - dar ziua în lumină, în zăpadă! Orbitor! Asta vroia întotdeauna Emanuel. Să-l însoţească o fată în soare, pe o zi ca asta. Solange. Poate. Violetele umede încă de fecunditatea humei. Ce miros! Vezi acele două pasări albe care zboară din acoperiş în acoperiş? Sunt sufletele noastre... Zăgaz şi dărâmare, „în umbră voi aştepta mai bine soarele şi pe Solange..." în umbră toate lucrurile devin albastre. Apoi ventuzele... aşa trebuie să fie... întotdeauna beatitudinea trebuie să fie absorbită de umbră şi de ventuze... ventuze glaciale şi gelatinoase...
Emanuel se trezea şi aprindea lumina.
În anumite locuri ghipsul cântărea litri întregi de apă. Se ivea lângă coaste un spaţiu neutru unde respiraţia putea să se elibereze o clipă, dar mai încolo se lipea iar de răceală. Lumina electrică amplifica totul şi multiplica chinul cu fiecare obiect în parte. Mai suportabil era întunericul.
În obscuritate, Emanuel delimita harta umezelii şi a torturii. Erau promontorii ascuţite ce-i intrau în oase adânc... şi mai încolo locuri calme şi întinse de umezeală rece... apoi golfuri de linişte relativă, îi apărea în minte imaginea Solangei. Dar devenise imposibil de despărţit amintirea privirii ei limpezi şi albastre, de mucegaiul dezgustător al umidităţii.
Începu să dârdâie de frig. Apoi îi trecu frigul, dar continuă să dârdâie de enervare.
Într-un sfârşit adormi zdrobit de osteneală. Simţi că somnul îl copleşeşte, ştia că doarme, că nu-i decât scufundat într-o moleşitoare trezie, dar nu mai avea putere să se gândească la aceste lucruri. Plutea în ape foarte grele şi epuizante...
În dimineaţa aceea, Emanuel stătu tot timpul în salon cu alţi bolnavi, copii, doamne bătrâne care tricotau, impozante pe gutiere ca nişte statui indice. Se prelingea pe pereţi o zugrăveală verde şi spălăcită, ca o boală grozavă şi secretă a încăperii.
Emanuel, acoperit până la gât de cuverturi albe, abia de putea mişca puţin capul în dreapta şi în stânga.
Putea vedea pe „marchiză", o fostă profesoară totdeauna în rochie de catifea violetă, cu brăţări şi inele pe degete, cu medalioane şi dantelării ornamentând enormii ei sâni defuncţi.
Într-un colţ, un băieţaş de vreo zece ani macină dintr-o cutie muzicală cu manivelă refrenul persistent şi neurastenizant al aceloraşi trei note minore. Era băiatul unui negustor din Viena. Tatăl lui stătea lângă dânsul mângâindu-l pe păr.
Conversaţia era generală. Emanuel căzu în mijlocul ei ca o nouă pradă, uşoară de înhăţat. Cu toţii începură a se interesa de ghipsul lui. Emanuel răspundea cu binevoitoare plictiseală, îl frământa o aşteptare secretă. Ernest plecase jos la telefon să întrebe pe Solange dacă poate veni la sanatoriu.
- În tot cazul, acum dimineaţă are serviciu, poate după-masă... spuse Ernest. Şi ce să-i spun? Ce motiv să-i dau?
Emanuel se gândi o secundă.
- Spune-i pur şi simplu că vreau s-o văd...
Ernest nu mai revenea. Emanuel de nerăbdare începu să răspundă încurcat la întrebările celor din jurul iui.
- Te doare capul? întrebă „marchiza".
- Da, îngrozitor... capul şi gâtul... şi şoldul stâng... răspunse cu infinită seriozitate Emanuel şi fu lăsat în pace.
Într-un sfârşit se auziră paşii lui Ernest.
- Vine! făcu el un semn discret, clipind şiret din ochi chiar din prag. Emanuel simţi brusc o mare greutate evaporându-se din ghips. Dar Solange întârzie şi nu veni decât aproape de ora mesei.
Brancardierii începuseră să ia bolnavii pentru ascensor. Emanuel ceru să fie condus în odaia lui. ÎI urmau pe coridor Ernest şi Solange. Era una din senzaţiile ciudate legate de boală, când un bolnav împins pe căruţ era urmat de persoane sănătoase. Ceva ca mersul familiei după o targa cu un cadavru sau ca al călătorilor grăbiţi care se iau după căruţa lor de bagaje.
Emanuel ar fi vrut să rămâie măcar o clipă singur cu Solange. Ernest înţelese şi vru să plece, dar Solange îl reţinu.
Se interesă îndeaproape de ghips.
- E foarte neplăcut... nu-i aşa? Şi eu am stat în ghips opt luni şi acum am uitat totul...
În odaie nu era nici un scaun. Solange se aşeză pe pat, lângă Emanuel. Era atât de aproape de dânsul încât el îi simţea parfumul ei, un amestec indiscernabil de mandarină şi de lavandă, un parfum proaspăt care adera perfect de tricoul simplu pe care îl purta, o flanea albastră cu un guleraş alb, răsfrânt, de şcolăriţă. Toată graţia acestei femei tinere venea de la o anumită asprime în îmbrăcăminte, în gesturi, în parfum...
Vorbiră despre lucruri neînsemnate în timp ce Emanuel se căznea să descopere cum ar putea-o face să mai vie o dată la dânsul, singură.
Începu brusc să geamă, mai întâi foarte discret, apoi intensificând gemătul până la limita precisă unde ceilalţi puteau să-l audă şi totuşi să creadă că ar vrea să-l înăbuşe.
- Ce ai? îl întrebă Solange.
Emanuel încetă şi încruntă sprâncenele. Trebuia bine jucat, destul de clar pentru ca să se vadă că suferă în secret şi că totuşi, stoic, preferă să tacă.
- Eh... nimic, absolut nimic, spuse Emanuel cu o constrângere de care ceilalţi se speriară.
- Ba văd că te doare ceva, trebuie să ne spui... Să ştii că nu plec până nu ştiu ce te doare, spuse Solange cu subită compasiune...
Emanuel exulta, dar protestă din nou cu acelaşi ton melancolic:
- Vă asigur... că nu-i nimic... o să-mi treacă... Solange părea sincer mâhnită.
- Ei hai, spune ce ai...
- Ficatul, murmură Emanuel (nu suferise de ficat niciodată în viaţa lui).
- Unde te doare?... arată-mi mie... spuse Ernest.
Emanuel nici nu prea ştia unde se ivesc durerile într-o criză de ficat. Arătă cu palma deschisă tot pieptul şi jumătate de burtă. Era suficient după părerea lui.
- Uhuu! se miră Ernest. Astea sunt dureri iradiate în centură...
- Şi te-a lovit criza tocmai acum când ai şi ghipsul...
-  E îngrozitor, şopti Emanuel şi se înduioşa atât de sincer de sine însuşi, încât aproape îi veneau lacrimile în ochi.
- Ce-i de făcut? întrebă Solange.
În acel moment i se aduse tava cu mâncare. Emanuel era leşinat de foame.
- Cred că ai face mai bine să nu mănânci nimic, îl sfătui Ernest.
- Da... da, aprobă Solange. Un ceai, un simplu ceai, cu pesmeţi.
Şi fata de serviciu plecă cu tava încărcată, lăsând după ea trena plăcută a unui miros de supă caldă. Emanuel devenise acum cu adevărat trist, dar trebuia să joace comedia până la sfârşit.
- Îmi este mai bine, murmură el.
- Să stai liniştit, auzi? şi o să-ţi treacă, îmi pare grozav de rău că nu mai pot rămâne, spuse ea uitându-se la ceas. Îmi pare rău de asemeni că suferi atât...
Un scurt acces la ficat crispa din nou faţa lui Emanuel, dar fu suportat admirabil.
- Şi nu e numai asta... murmură el. Toate durerile, toate ghipsurile nu sunt nimic pe lângă îngrozitorul, înspăimântătorul chin de a sta singur într-o odaie... în fiecare zi... în fiecare zi...
Ernest înţelese acum totul şi tuşi aprobator.
- Pentru ce nu vii să-l vezi mai des? întrebă Solange pe Ernest, dar acesta tăcu în timp ce Emanuel continuă să geamă.
- Ei bine, voi veni eu să te văd, spuse Solange cu eroism. Când? Stătu să se gândească. Duminică, de exemplu. Duminică sunt liberă toată ziua...
- Vă mulţumesc... vă mulţumesc mult de tot, gemu Emanuel într-un ultim efort de umilinţă şi clovnerie.
- Te rog însă să nu uiţi, spuse Ernest.
Plecară amândoi. Rămas singur, Emanuel avu o scurtă destindere. I se aducea tocmai ceaiul.
- Şi restul... comandă el. Trebuie adusă toată tava... cu mâncare, totul... mi-e foame... mi-a trecut criza şi trimise înapoi băutura anemică şi siropoasă, spre deplina uluire a fetei de serviciu.
Emanuel după-masă nu se putea plânge că fusese abandonat. Veniră mulţi bolnavi să-l vadă şi mai întâi Toni. Era amărât: sosise de câteva zile o rudă a doamnei Wandeska din Polonia, un aşa-zis văr, care trebuia s-o ia acasă.
- Ce o să mă fac singur? se frământa el.
ÎI chinuia mai ales enigma acestui văr tânăr şi destul de plăcut la vedere care putea fi, eventual, un amant...
Apoi Zed, în căruţ, îi făcu o mică vizită, şi înspre seară când fu din nou singur, veni Quitonce, bolnavul care umbla cu două bastoane, zvârlind din picioare.
Acesta rămase un timp mai îndelungat.
Era destul de tânăr, dar cu tâmplele încărunţite. Părea că nu se gândeşte niciodată la infirmitatea lui. De altfel o şi mărturisea:
- Înţelegi? Eu sunt bolnav din copilărie. Cunosc toţi doctorii, toate infirmierele, toate sanatoriile din Europa. Există escroci internaţionali care au cutreierat tot globul şi ştiu în mod exact în ce oraş, la ce firmă se poate da o lovitură sigură... Eu ştiu, pe de rost, geografia clinicilor de boli osoase, îţi pot spune în ce sanatoriu din Elveţia infirmierele sunt amabile şi unde se face în Germania cel mai bun ghips... Sunt specializat... în meseria mea de bolnav am depăşit diletantismul. Am devenit cu adevărat un „profesionist".
Quitonce era fiul unui renumit inginer din Paris. Emanuel văzuse odată în ziare fotografia inginerului Quitonce la inaugurarea unor lucrări tehnice de seamă.
- Eşti un erou al bolii, nu un profesionist... îi spuse Emanuel.
- Ce e aceea a fi un erou? sări Quitonce. Dacă a cuceri în lume ceva înseamnă a fi un erou, atunci eu n-am cucerit nimic şi nu sunt un erou. Iată, să-şi spun eu ce este cu eroismul bolnavilor...
Se opri o clipă să respire, era puţin astmatic şi asta dădea conversaţiei lui un mare calm şi un mare farmec. Vorbirea lui liniştită, pe ton uniform se menţinea însă numai atât timp cât stătea pe un scaun. De îndată ce se ridica, se punea în funcţie mecanismul zgâlţâitor al picioarelor şi tot restul corpului se zguduia şi el, ca o uzină ce vibrează toată când lucrează în ea un motor puternic.
- Pentru a fi un erou, pentru a ajunge la un ţel, continuă Quitonce cu o uşoară oboseală în voce, trebuie o anumită energie şi o anumită voinţă pentru înfrângerea unui mare număr de dificultăţi. Ei bine, orice bolnav dispune de aceasta, în timp de un an de zile un bolnav desfăşoară exact atâta energie şi voinţă câtă trebuie pentru a cuceri un imperiu.... Atât doar că le consumă în pură pierdere. Iată de ce bolnavii pot fi numiţi cel mult nişte eroi negativi. Fiecare din noi este un „cel ce n-a fost Cezar", deşi a îndeplinit toate condiţiunile pentru a fi. înţelegi? A conţine toate elementele componente ale unui Cezar şi a fi... un bolnav. E forma suprem ironică a eroismului.
Îşi trecea mâna pe faţă ca pe o mască. Părea oarecum preocupat de altceva decât de ceea ce vorbeşte.
- Peste două săptămâni sau o lună, nu ştiu exact când, va trebui să fiu din nou operat. Va fi a douăsprezecea operaţie în viaţa mea... Mi s-au tăiat degete putrede, bucăţi de craniu. Uite cicatricele aici... şi dincolo... şi aici. Ei bine, dacă mi-ar mai trebui pe lângă toate şi eroism ca să suport această nouă probă, m-aş sinucide... n-aş rezista...
- Şi totuşi o vei suporta, spuse Emanuel.
- Desigur... desigur... însă „dincolo" de eroism... nici cu curaj... nici cu speranţă... cu nimic. Păstrez pentru operaţie sentimentul absolut neutru pe care îl am când beau un pahar de apă... nici curaj, nici laşitate... beau un pahar de apă, atâta tot.
Îşi trecu din nou mâna pe obraz şi rămase tăcut cu faţa în palmă, în odaie se întunecase, dar Emanuel nu vroia să aprindă lumina pentru a nu întrerupe incantaţia acestui început de prietenie.
Am făcut totul în viaţă, spuse din nou Quitonce, am încercat toată gama, de la dureri până la... eram să spun voluptăţi... până la prostii... Aprinde puţin!
Scoase din buzunar un portmoneu voluminos şi scotoci prin el.
Uite-te şi dumneata la ele...
Dete lui Emanuel un pachet de fotografii.
Erau toate fotografii pornografice, destul de bine prinse, în toate revenea aceeaşi figură de bărbat vânjos în pielea goală, în plină tensiune virilă, şi două femei cu trupul foarte fin modelat.
Emanuel, privind mai cu atenţie, descoperi că bărbatul hipersexual era chiar Quitonce.
- Îmi regăseam întotdeauna forţele între două operaţii, explică el. Ce zici? Excitante, nu?
Emanuel era torturat de o întrebare pe care însă n-o puse. „Oare în timpul actului sexual Quitonce arunca din picioare ca şi atunci când umbla?" Viziunea unei paiaţe dezlănţuite frenetic, azvârlind şi tremurând din tot corpul în dragoste era penibilă, înapoie fotografiile cu mulţumiri.
- Excitante, hm? mai făcu o dată Quitonce, plescăind din limbă.
În noaptea aceea Emanuel fu măcinat de cumplite pofte. Era o suferinţă unică şi teribil de limitată. Sexul se prefăcuse într-o durere vie, într-o aspră tortură interioară a pielii însăşi, ce smulgea din pubis, o dată cu epuizanta lui virilitate, tot restul de calm necesar somnului. Era o supremă trezie adânc înfiptă în carne, un suprem efort prizonier...
Şi apoi începură către dimineaţă, în interiorul ghipsului care se uscase, mâncărimile de piele. Era o nouă suferinţă, un nou chin, o nouă sfâşială rece, halucinantă, în zadar Emanuel aluneca mâinile neputincioase pe corset. Unghiile zgâriau doar tunica groasă de ghips, în interior, pielea se aprindea pe anumite suprafeţe şi iritaţia creştea frenetic, ca o revărsare de acizi sau ca o gheară măruntă ce se plimba prin reţeaua cea mai fină a nervilor.
Închidea ochii şi strângea pleoapele cu putere simţind bine că nu mai putea conţine atâta iritaţie calmă şi demenţială, încercă să se scarpine, frecându-se pe dinăuntru de pereţii ghipsului, dar noi teritorii de piele se incendiau de frenezia mâncărimii, în timp ce durerea sexualităţii creştea şi ea mereu, paralelă cu iritaţia pielii.
Emanuel îşi adună încă o dată cu putere toate fibrele feţei şi se concentra într-o supremă rezistentă.
Cu pumnii închişi, cu pleoapele strânse, închircit şi redus la minimum, se hotărî astfel să aştepte consumul arderii ce-i cuprinsese trupul.
În fine veni şi ziua de duminecă. Ploaia încetase. Toţi bolnavii fură scoborâţi la aer. Zăceau aliniaţi pe cărucioare sub un îngust coviltir de pânză murdară, cândva galbenă, acum decolorată de ploaie, în faţă se ridica obsedantă şi sumbră clădirea sanatoriului. Câţiva sărmani metri de gazon uscat şi vreo două tufişuri de trandafiri veştezi formau toată grădina. Era o grădină umilă şi tristă, închisă între ziduri ca un animal suferind într-un ţarc.
Emanuel se acoperise bine cu două pături ca să nu-l răzbească sub ghips curenţii reci. Venea, dinspre ocean, o briză tăioasă şi umedă, impregnată cu miros puternic de alge şi de putreziciuni.
Aştepta cu nerăbdare pe Solange, deşi ştia bine că nu va veni dimineaţă.
Îşi aprinse o ţigară şi pufăia din ea calm, fumul se înfăşură în fir albastru, rupt de vânt şi Emanuel îl urmărea inert, tăcut, fără gânduri.
Toată îngrozitoarea lui noapte de chin şi de frământări se evaporase uimitor în aerul amplu al dimineţii de toamnă. Toaleta cu apă rece, în odaia lui, îl reîmprospătase ca o piele nouă, ce ar fi îmbrăcat-o pe obraji şi pe mâini. Trecu buretele îmbibat cu apă, în mod absurd şi inutil, şi peste tunica de ghips, ca o satisfacţie de ordin strict moral, îşi îmbrăcă apoi cămaşa corect ca pe un trup bine spălat. Ghipsul în interior se uscase aproape complet.
Emanuel rămase în grădină, izolat de ceilalţi bolnavi până la ora mesei. După-amiază, se închise în odaie, înfrigurat de aşteptare.
În sanatoriu domnea, vidă, atmosfera de plictiseală a după-amiezelor de duminică. 	Răsuna din când în când în vreo odaie ecoul ronţăit şi şters al unei plăci de gramofon, apoi tăcerea recădea mai grea şi mai hipnotizantă. Asculta cel mai mic zgomot de pe coridor. Era oare de astă dată Solange? Paşii se apropiau înşelători şi deodată se prefăceau în paşii indiferenţi ai unei persoane străine, ca într-o experienţă de prestidigitaţie cu o rapidă substituire de obiecte.
În zadar aşteptă până seara târziu.
Solange nu veni nici în ziua aceea şi nici în ziua următoare. Exasperat trimise cu un brancardier un bilet, la pensiunea unde stătea. Dar nici aceasta nu avu vreun efect.
Emanuel umilit macină acum o stăpânită dar destul de violentă pornire împotriva ei. Aşteptarea se prefăcuse în dorinţa de a nu o mai vedea deloc, dar dorinţa asta era tot atât de lucidă şi de insistentă ca şi cealaltă. Trecea încă un ceas, încă o zi din „aşteptarea de a nu o mai vedea". Ştia că întâmplarea i-o va pune din nou în faţă, şi măsura timpul probabil în care această întâlnire nu va avea loc.
Într-o seară, pe la sfârşitul săptămânii, pe neaşteptate Solange bătu la uşă. Ce-mi va spune? Ce motiv banal şi absurd va invoca? gândea Emanuel. Solange intră cu respiraţia tăiată, cu obrajii înflăcăraţi. Fugise? Venise atât de grăbită? Ce comedie! gândi Emanuel. De patru zile de când primise biletul avusese tot timpul să vină încet...
Ţinea bileţelul desfăcut în mână. Era îmbrăcată cu un pardesiu simplu de voiaj.
- Eşti supărat că nu ţi-am răspuns imediat? întrebă ea, văzându-1 îmbufnat.
Emanuel nu răspunse.
- Vin de-a dreptul de la gară. Am stat la pensiune doar o clipă cît am cetit biletul. Ei iată, chiar în ziua aceea când am plecat de aici, patronul meu a avut chestiuni importante de aranjat la Paris şi m-a luat cu dânsul... De cinci zile înnebunesc bătând la maşină contracte şi aranjamente... O fabrică de aici din împrejurimi fuzionează cu altele. Imposibil să-ţi închipui câte cifre şi paragrafe pot conţine burţile unor fabricanţi...
Vorbea repede ca să-1 liniştească pe Emanuel urmărind pe faţa lui semnele de înseninare.
- Duminică mi s-au dat două ceasuri libere. Atâta tot. Mi-am cumpărat un sandwich şi am intrat într-un cinematograf ca să mă pot distra, odihni şi potoli foamea în acelaşi scurt interval de timp.
Emanuel îşi simţi brusc evaporată toată indiferenţa aspră ce şi-o pregătise pentru dânsa în ultimele zile ca o încărcătură de explozibil. Ar fi vrut să-i apuce mâinile imediat şi să i le sărute; să-i spuie că o iubeşte pentru ca momentul acesta anost al oricărui început de dragoste să fie trecut mai repede.
Solange îşi dezbrăca pardesiul.
Emanuel o privea, înaltă, simplă în faţa lui şi se înfiora uşor de uluitoarea ei prezenţă, totală, inexprimabilă, conţinută brusc de această odaie atât de îngrozitor de pustie până atunci. Se aşeză tot pe pat, lângă dânsul, aşa ca înainte cu câteva zile. Vertiginoasă senzaţie de realitate după o îndelungată aşteptare...
În timpul călătoriei rochia ei se impregnase cu aerul acid de compartiment, dar prin transparenţa acestui miros, Emanuel regăsea vechiul parfum de lavandă.
Într-un sfârşit o întrebă dacă nu vrea să mănânce ceva. Ea ceru un ceai şi o portocală.
O privi într-o lucidă reverie cum mânca portocala. Cu fiecare gest se desăvârşea plenitudinea simplă a regăsirii, împărţise fructul în patru şi muşca de-a dreptul din carnea roşie, zemoasă, atât de adânc, încât îi rămâneau firişoare albe de coajă printre dinţi.
- Iartă-mă că devorez portocala ca o sălbatică, se scuză ea. Emanuel de câteva minute se simţea copleşit de povara ghipsului.
Exact din momentul când îi trecuse prin minte că Solange ar putea fi amanta lui.
Dar cam în aceeaşi măsură în care îl apăsa greutatea corsetului, îl tortura şi dezinvoltura limpede a Solangei. Căuta câteva vorbe destul de simple şi directe pentru a i le spune, dar toate frazele mintale se decolorau repede în faţa elementarei ei prezenţe.
Câtva timp statură de vorbă prieteneşte.
Solange îi povesti mici incidente din drum şi i-l prezentă pe patron ca pe un financiar „a cărui destinaţie primitivă oscilase desigur timp îndelungat între tentaţia de a deveni măcelar ori hingher".
Emanuel era torturat de gândul de a-i apuca mâna într-a lui. Va rezista oare? O va retrage? Mâna Solangei odihnea indiferenţă pe fierul patului.
Era mai ales paralizat de imaginaţia lui precisă: vedea în gând idila lor de mult consumată, urmărea atitudini exacte de dragoste între ei, ce nu existaseră încă niciodată, avea brusc vechi amintiri de lucruri ce încă nici nu se întâmplaseră, scene vii ce-i furau pasionant atenţia şi înfăşurau atmosfera prezentă în calmul unor evenimente de mult petrecute...
Apoi, brusc, toate gândurile ancorau stupide în imposibilitatea de a-i apuca mâna; în paralizia gestului cel mai simplu şi mai imediat.
Într-un sfârşit, reuşi să întindă braţul cu un suprem efort, dar gestul fu atât de rapid şi de brutal, încât Solange tăcu înspăimântată.
Îi strângea acum cu putere mâna între degetele lui osoase închizând ochii, ca într-o experienţă de magnetism.
Solange îl privea nedumerită. Dar când Emanuel o trase spre el înţelese, şi se lăsă în voie pe gura lui, fără zbateri şi fără nici o protestare. Buzele îi vibrau uşor. Parfumul părului îl ardea pe Emanuel ca şi surpriza fascinantă a sărutului, ca şi căldura limpede a braţului ei descoperit.
- Ştiu bine ce fac, murmură ea. Pentru asta am venit.
Îl înconjură cu braţele şi îşi lipi obrazul fierbinte de al lui.
Se petrecu atunci ceva îngrozitor. De câteva clipe Emanuel uitase din nou că purta un ghips. Acum, înconjurat de braţele Solangei, greutatea lui îl apăsa insuportabilă. Solange strângea un bust de piatră. Emanuel aluneca zadarnic mâinile pe umerii ei, între dânşii ghipsul punea o barieră de indiferenţă şi crea o organicitate nouă, impersonală şi teribil de dură... îi venea aproape să plângă de ciudă. Dificultatea corsetului îi biciuia mai aprig sângele şi îl răscolea de dorinţi. în neştire îi mângâie braţele, apoi coapsele. Simţi deodată stofa rochiei, marginea ciorapilor şi, mai sus, netezimea pielii.
Cu mâna întinsă reuşi să stingă lumina, în întuneric totul se precipită într-o dorinţă mai impetuoasă, dar care se reducea în zbaterea de pe căruţ neputincioasă, scrâşnind din dinţi.
Deodată, în momentul când Emanuel alunecă mâna lui sub rochie şi simţi trupul cald, apoi unghiul inefabil şi fierbinte, al coapselor unite, Solange murmură;
- Asta o să-ţi facă rău!...
Emanuel avu o tresărire interioară şi cumplita lui ameţeală nu făcu decât să se reanime cu o exaltare şi cu pofte mai vii. Cuvintele şoptite îl ardeau ca un lichid mai fierbinte, mai corosiv, în sânge. „Asta o să-ţi facă rău" repeta el, „Asta!.." adică ceea ce dorea el, ceea ce îl chinuia şi îl răscolea atât de grav în clipa aceea.
Atingea acum feminitatea ei secretă şi suferinţa lui deveni aproape furioasă.
În zadar încerca să alunece alături pe pat; ghipsul îl ţinea imobil, legat de căruţ. Solange căzu cu capul lângă dânsul în tot lungul lui, pe trupul încercuit de corset, ca pe un manechin neînsufleţit.
Acum ghipsul împiedeca mai mult ca înainte, mişcările libere, naturale...
Emanuel, dezgolit, nu izbuti să pătrundă convulsiv decât pulpele ei, între coapsele strânse, acolo unde carnea fierbinte deveni înşelătoare timp de o clipă... O clipă în care exaltarea crescu imensă şi se destinse într-o supremă epuizare.
Era un act viu şi normal, redus la un simulacru penibil, de care Emanuel se simţea umilit şi ruşinat.
Aprinse lumina în silă. O disperare amară şi istovitoare zumzăia prin cap ca un inepuizabil mecanism imposibil de oprit.
Solange îl mângâie pe frunte, apoi simţindu-i toată tristeţea, îşi alipi din nou obrazul de al lui.
- Te rog să nu fii trist... Mai mult decât a sta în pat lângă tine, aş vrea să fiu câinele tău şi să dorm în pragul uşii. Este tot devotamentul de care mă simt capabilă...
Emanuel simţi că o parte din viaţa lui, liberă şi esenţială dispăruse dintr-însul, poate pentru totdeauna, în locul ei îşi făcu loc o amărăciune calmă, şi dureroasă, ca o nouă lumină interioară plină de tristeţi.
În săptămâna aceea avu loc o întâmplare care îl impresiona adânc pe Emanuel.
Tonio de câteva zile nu-şi mai găsea locul în sanatoriu. Umbla zăpăcit prin coridoare cu cămaşa desfăcută, trăgând cravata după dânsul ca laţul unui câine. Se apropia ziua plecării doamnei Wandeska.
- Ah! cel puţin dacă aş şti că slăbănogul acela blond care o însoţeşte pretutindeni nu e amantul ei, spuse el într-o seară lui Ernest.
Îşi păstra totuşi vechea lui atitudine demnă şi indiferentă în sala de mâncare. Venea sprijinindu-se de un singur baston şi ridica puţin capul, cu privirile vag distrate când saluta pe d-na Wandeska. Ţinea să-şi suporte disperarea, cu o mândrie rece şi bărbătească, în ochi îi plutea însă toată melancolia nopţilor nedormite.
Îi scăpa de sub control un simplu gest, ori e atitudine infimă, ori apărea câte o nuanţă clară în paloarea feţei, care nu puteau înşela pe nimeni.
Încerca apoi, bietul băiat, să şchiopăteze cât mai puţin când trecea prin faţa vărului sănătos cu obrajii rumeni.
Emanuel ieşind cu trăsura îl găsea veşnic la o masă în faţa unui bar de mâna treia, pe esplanadă, cu ochii rătăciţi, în faţa unui pahar cu lichid galben pe care îl sorbea cu paiul. S-ar fi părut că e oranjadă, dar era cu totul altceva:
- E o invenţie a patronului de aici, bolborosi Tonio, ceva foarte bun... rachiu amestecat cu rom şi câteva gălbenuşe de ou. Foarte bun şi întăritor...
Era atât de întăritor încât, când se ridica de la masă, abia de se ţinea pe picioare.
În zadar Ernest şi Emanuel încercau să-l convingă că bănuielile lui nu-s întemeiate.
Într-o după-amiază, mai beat ca de obicei, nu se mai putu stăpâni de nelinişte. Alergă la Ernest. Îi trecuse prin cap o idee:
- Odaia lui Emanuel - nu-i aşa? este lipită de odaia d-nei Wandeska?
- Exact, răspunse Ernest.
- Am văzut în odaia lui Emanuel un dulap, care desigur ascunde după el o uşă. Ce-ar fi ca diseară?... înţelegi?
Ernest se prefăcu că nu pricepe nimic.
- Ei asta... nu înţelegi? Să merg diseară când vine vărul la dânsa, să dau la o parte dulapul, să ascult la uşă şi atunci o să ştiu cu siguranţă dacă...
Îi venea greu să-şi exprime grozava supoziţie cu glas tare, s-o audă spusă de el însuşi.
- Ar trebui să-l întrebăm şi pe Emanuel, spuse Ernest. Ce crezi? Se duseră în odaia lui dar nu-l găsiră. Era plecat cu trăsura pe plajă. Tonio fierbea de nerăbdare, îi intrase în cap ideea asta şi se învârtea acolo înăuntru frenetic, ca un titirez, rupând toate reţelele gândurilor ca firele de păianjen.
Trebuia, oricum, să aştepte până seara, dar alergă să-l caute pe Emanuel pe plajă, ca şi cum nervozitatea ar fi putut precipita timpul, biciuindu-l să treacă mai repede.
Urcă gâfâind colina ce ducea spre ocean. Iritaţia, gelozia şi beţia dintr-însul se transformaseră acum în obstinaţia feroce de a-şi găsi prietenul.
Era o concentrare supremă a sentimentelor lui esenţiale pe un fapt mărunt şi neimportant ca o revărsare absurdă de forţe pe o rigolă îngustă.
Găsi plaja complet goală. Atât cât cuprindea ochiul, nisipul plat se întindea până departe ca o pustiire evidentă a locurilor, aranjată special pentru exasperarea lui.
Umblă câtva timp pe malul apei, haotic, în marginea imensului calm, ca în deşertul propriei sale tristeţi. Soarele apunea cu grandoarea de totdeauna stupidă şi inutilă a naturii în mijlocul unor preocupări grave.
Se întoarse la sanatoriu şi se trânti într-un fotoliu din hol.
Trimise un băiat să-i cumpere ţigări.
- Ce fel de ţigări? întrebă acesta.
- Ia din cele mai proaste, răspunse Tonio. Era pentru el un gen nou de mortificare.
Apucă un ziar, dar literele se jucau cu el capricioase, dizolvându-se cu totul ori concentrându-se în blocuri dure ca nişte bariere de netrecut. Urmărea timpul pe ceasul enorm din perete, şi suprafaţa cadranului îi absorbea greu nerăbdarea, filţrând-o prea lent în minute precise.
Aprinse o ţigară, apoi alta...
Era atâta de absorbit de aşteptare, atât de atent cu gândul lui interior, încât nici nu-l recunoscu pe Emanuel când acesta trecu cu trăsura prin dreptul ferestrei deschise. Câteva secunde faptul acesta simplu, pe care îl aştepta cu intensitate de două ceasuri, se zbătu în capul lui, ca o nedumerire. „A trecut Emanuel... Ei şi?..." Aha! îşi aduse aminte că tocmai lui trebuie să-i vorbească.
Atunci aruncă brusc ţigara şi alergă ca un nebun în curte să-i iasă în întâmpinare.
Emanuel nu era însă singur. Solange îl însoţea. Trebuia deci să mai aştepte câteva minute până ce ea plecă. Intrară în sanatoriu. Explică greu ce vroia, încurcându-se în cuvinte...
în acel moment trecu pe coridor d-na Wandeska, împinsă spre sala de mâncare de un brancardier.
Tonio privi lung în urma ei. Vărul o însoţea, lângă căruţ, cetind un ziar.
- Ah! salopa! scrâşni el din dinţi. Avu imediat un regret:
Te rog să consideri că n-ai auzit ceea ce am spus...
Şi îşi muşcă uşor buzele, pentru a repune sângele în circulaţie.
Seara, îndată după masă, veni la Emanuel în odaie. Se ostenise grozav toată ziua şi trebuia acum să umble cu cârjele. Dădu încet la o parte dulapul, dar când isprăvi treaba asta apăru decepţionat:
- Să ascult pe la uşi... Ah! nu! asta niciodată!...
Plecă fără să spună „bună seara", dar nu făcu decât câţiva paşi pe coridor şi se întoarse în odaie. Se stabili o tăcere penibilă. Emanuel luă o carte, o deschise vag şi se înfundă într-însa. Ascensorul funcţiona urcând bolnavii. Se auzea mârâitul lui înfundat, apoi pauzele la etaje când se oprea.
Acum ascensorul se opri din nou la al treilea. Era de astă dată d-na Wandeska. Căruţul ei avea un uşor scârţâit pe care Emanuel îl recunoscu imediat. Identificase în sanatoriu toate zgomotele. Cunoştea perfect pasul de santinelă al brancardierilor şi cel secret, în vârful tălpilor, al infirmierelor... Cunoştea roţile neunse ale fiecărui căruţ. Alături se auzea acum fiecare mişcare...
- E singură deocamdată, spuse Tonio.
Încercă să ridice capul să-l privească pe Emanuel în ochi dar scoborî repede privirea... Emanuel stinse lumina.
- Da, mai bine, şopti Tonio. Ce mârşăvie să stai şi să asculţi pe la uşi...
- Sst! taci!... îl întrerupse Emanuel.
Intrase femeia de serviciu. Se auzea cum o dezbracă încet pe d-na Wandeska vorbindu-i în şoaptă, în întuneric fiecare zgomot se detaşa bine conturat: cădea acum rochia pe un scaun, era foşnetul cămăşii de noapte, o carte luată de pe masă şi pusă mai aproape... Apoi fata ieşi şi se făcu din nou linişte. Emanuel şi Tonio rămaseră tăcuţi în obscuritate. Cât timp statură astfel? Trecură câteva minute sau poate mai mult, o jumătate de ceas.
Cineva veni alături până la uşă.
Atenţia celor doi crescu imensă. Emanuel simţea cum i se zbate pulsul în palmele închise.
- E dânsul, murmură Tonio.
Câteva lovituri discrete în uşă, apoi cineva intră. Se auziră câteva şoapte nedesluşite.
- Da, închide... spuse tare d-na Wandeska şi cheia se întoarse alături în broască.
Acum se stabili o nouă tăcere.
Începură şoapte, neclare. Se auzeau paşi în odaie umblând dintr-un loc în altul. Din când în când d-na Wandeska râdea uşor. Plutea dincoace, în obscuritate, o senzaţie de intensă curiozitate şi de ascunsă teamă, ca şi cum dintr-o secundă în alta peretele ar fi putut deveni transparent şi i doi descoperiţi ascultând la uşă.
Zgomotele se făceau tot mai confuze cu cât creştea aşteptarea. Zumzetul interior al atenţiei încordate acoperea şoaptele de alături. Tonio puse mâna inimă; pentru ca să asculte mai bine ar fi trebuit să nu-i bată cu atâta putere.
Deodată îşi opriră amândoi respiraţia.
Erau acum zgomote mărunte de sărutări. Ca şi cum pielea ar fi fost atinsă cu buzele ici şi colo, pasional, în neştire... Imaginaţia lui Tonio îi aprinse ca o vâlvătaie. Asculta cu toată neliniştea înghesuită în cap; parcă i se strânsese deodată tot sângele acolo. Simţea cum îi ard obrajii.
Acum da, era limpede. Iată... îi făcea loc lângă dânsa... iar râsete... Tonio ţinea maxilarele încleştate, îi venea să plângă, să alerge pe coridoare, să ţipe, îi trecu prin minte să se arunce în golul ascensorului. Dar cum? Când?
Câteva noi foşnete veniră de alături, câteva mişcări sacadate şi apoi tăcere... trupuri care înlănţuite se strâng... se zbat, gemete, poate... Era oare adevărat? un zgomot mai puternic îi trezi... Paşi, apoi o cană cu apă vărsa brusc într-un lighean. Un zgomot real ca o izbucnire a încordării lor.
- Mă duc la ei, spuse Tonio aiurit şi se ridică. Emanuel nu-şi putea închipui că într-adevăr va îndrăzni, dar îl auzi pe argentinian luându-şi cârjele.
Dibuind cu mâna întinsă, Emanuel izbuti să apuce o cârjă, Tonio încercă să i-o smulgă.
- Tonio, linişteşte-te, aşteaptă, murmură Emanuel şi nu ştia ce să spuie pentru a-l calma.
Totul se auzise alături atât de clar...
- Mă duc la dânşii, şopti Tonio halucinat. Să-i văd cum arată goi. Apucă puternic cârja şi i-o trase din mână. Apoi ieşi, lăsând uşa deschisă. Acum nu se mai auzea nimic în tot sanatoriul decât paşii lui pe coridor în faţa uşii de alături, Tonio se opri câteva clipe ascultând atent, pentru a înregistra mai bine ultimele mişcări şi a-şi imagina mai expoziţia obscenă în care îi va găsi.
Apoi bătu violent în uşă. În tăcere, loviturile izbucniră teribile.
- Cine-i? întrebă speriată vocea d-nei Wandeska. Emanuel aştepta înfrigurat răspunsul lui Tonio, dar acesta parcă se înecase cu vorbele în gât; nu izbutea să le articuleze. Bătu din nou.
- Cine-i? Cine-i? Ce este...
- Eu, Tonio... am venit să vă spun „bună seara"...
- Ah! m-ai speriat îngrozitor, se auzi din nou vocea d-nei Wandeska. Pentru ce atâta zgomot? Ce s-a întâmplat?
- Deschideţi, urlă aproape Tonio.
- Îndată... o minută... aşteaptă, în odaie, alături, se aranjau repede lucruri răvăşite şi apoi deodată se auzi cum cheia se învârte în broască cum uşa se deschide.
Urmară câteva momente de stupefacţie şi de vibrantă nerăbdare pentru Emanuel.
- Bună seara... am venit să vă spun bună seara, se auzea acum vorbind Tonio în odaia vecină, dar cu o voce atât de schimbată şi de confuză de parcă ar fi primit o lovitură teribilă în creştet. D-na Wandeska îi spunea ceva...
În locul scandalului la care se aştepta, Emanuel nu asculta decât o conversaţie în şoaptă, foarte calmă.
De altfel Tonio părăsi îndată odaia şi se întoarse. Emanuel aprinse lumina. Faţa argentinianului apăru înspăimântător de schimbată. Era epuizat, frânt şi îşi ţâra cârjele ca pe nişte aripi rupte.
Îl privi pe Emanuel ca trezit atunci din somn.
- Ce a fost?
Dar Tonio nu mai putea vorbi.
Într-un sfârşit mormăi ceva neinteligibil:
- Era acolo infirmiera... îi făcea toaleta săptămânală... ca la toţi bolnavii... asta erau zgomotele ce le auzeam... apa turnată... Tot ce am luat noi drept... nu era decât asta... toaleta... clipoceala apei cu care o spală... infirmiera...
Rămase cu privirile în gol, zăpăcit şi cumplit de ruşinat. Apoi, brusc, cu o violenţă ce nimic n-o făcea de presimţit în trupul lui flasc şi ostenit începu să-şi bată cu o cârje în cap, din ce în ce mai tare:
- Sunt un mârşav! murmură el. Sunt un mârşav!...
Emanuel ieşea acum mai des cu trăsura, însoţit de Solange. Ea căuta să isprăvească lucrul dimineaţa, pentru a avea după-amiezile libere, începuse vremea teribilă de toamnă cu ploi mărunte şi dese ce împânzeau străzile cu o sită fină, într-o lumină cenuşie de subsol, cu răbufniri aspre de vânt într-un oraş pustiu, în după-amiezi aeriene şi infinit de fragile... Plaja era goală. Oceanul spăla valuri searbede cu spume galbene, leşioase. Plecau mai mult pe la ţară, pe drumuri înguste şi părăsite, prin dunele pline de vegetaţie iernatică, cu ierburi enorme ca săbii ieşite din nisip şi spini uscaţi pe întinderi nesfârşite, ca nişte adevărate plăgi bruturate şi învineţite ale pământului.
Câteodată ploaia îi surprindea şi, deşi ridica poditul, apa intra în rafale, udându-le obrajii. Solange îl ştergea pe Emanuel pe faţă, în timp ce el mâna calul mai departe, într-o margine de drum găseau un loc mai ferit lângă zidul înalt al unei proprietăţi rurale. Erau acolo la adăpostul furtunii şi ai lumii întregi, se îmbrăţişau fără entuziasm cu obrajii umezi de ploaie. Solange scobora din trăsură şi culegea de pe câmp buruieni cu parfum iute şi sălbatic de ţărână, ori frunze cu vag miros de cadavru când erau frecate în mână mult timp. Punea mărăcini în trăsură pretutindeni şi-i ornamenta poditul cu foi enorme de plante de maidan, de un verde sumbru şi trist. Se înapoiau astfel cu o trăsură împodobită şi încărcată cu buruieni, ca o căruţă de ţigani.
De multe ori se opreau la hanuri de ţară cu crâşmăriţe rumene îmbrăcate solemn în rochii negre cu dantelării, ca pentru zilele de duminică. Mâncau acolo cărnuri cu gust proaspăt de sânge şi li se dădea de băut o bere neagră şi amară fabricată de ţărani, în care se mai găseau coji din seminţele cu care fusese făcută. Era cea mai gustoasă băutură pe care o băuse Emanuel vreodată.
Într-un rând cerură, la o cârciumă pierdută în tufişuri şi mărăcini, cafea cu lapte şi li se aduse lichidul fierbinte, aburind, în două farfurii mari de supă, pe o tavă, cu două linguri alături. Emanuel se miră oarecum de această prezentare.
- Aşa mâncăm noi cafeaua pe aici, spuse proprietarul, un ţăran tot atât de crud şi de sălbăticit ca şi locul pustiu unde îşi ţinea hanul. Punem înăuntru şi bucăţi de pâine...
Aduse două felii de pâine zgrunţuroasă pe care Emanuel şi Solange le rupseră în bucăţi şi le muiară în farfuriile cu cafea.
Toamna îi acoperea cu un cer înnorat, ca plafonul unui imens salon în care n-ar fi existat decât singuri ei doi. Aveau mâinile învineţite de frig şi vântul sufla cu brize tăioase. Era o idilă plină de realităţi simple şi elementare.
Câteodată lui Emanuel mâinile îi îngheţau pe hăţuri. Se oprea ca să-şi mişte degetele şi să-şi descleşteze crampa ce le ţinuse închircite atâtea ore.
Solange le apuca atunci şi le ducea sub flaneaua ei, sub cămaşă, lipite de carnea fierbinte a trupului ei, pe sânii ei arzători. Erau ca două blocuri de gheaţă puse pe piele, dar închidea ochii şi suferea răceala, în timp ce mâinile se dezmorţeau încet.
Căldura se insinua în şuviţe fine ca o revărsare apoasă prin degete în tot trupul. Comunicau astfel prin sânge şi fierbinţeală cu dânsa, până în străfunduri organice întunecoase. Contactul acesta le unifica circulaţia şi Emanuel regăsea pulsul lui în bătăile inimii ei. O atrăgea spre dânsul şi o săruta pe păr. Îşi rezema capul pe ea şi îi aspira parfumul cald, feminin, de lavandă. Era un animal tot atât de splendid ca şi calul lui, la care ţinea mai mult decât la orice şi i-o spunea:
- Eşti tot atât de frumoasă ca şi Blanchette...
Iapa, auzindu-şi numele, întorcea capul. Era un animal de rasă normandă cu părul aspru în smocuri la copite, cu o coamă scurtă şi dură ca o perie. Emanuel nu-i vedea, de la locul lui, decât crupa puternică, dar o striga pe nume şi atunci răsucea capul privindu-l cu ochi mari melancolici de om plictisit care cere o ţigară (şi era regretabil că nu fumează, ar fi fost atât de natural pentru un cal să ţie o pipă între dinţi). Emanuel îi trimitea prin Solange bucăţi de zahăr şi Blanchette le apuca cu buzele ei lătăreţe şi negre, adulmecând palma întinsă.
- Eşti tot atât de frumoasă ca şi dânsa... ai o crupă tot atât de lată şi de admirabilă, spunea el Solangei. Apoi îi aluneca mâna sub rochie şi îi mângâia coapsele, pulpele fierbinţi şi spatele plin, scobitura lombară şi, mai jos, plenitudinea crupei ei de cal tânăr.
- Şi pe cine iubeşti mai mult? întrebă Solange,
- Vă iubesc pe amândouă la fel...
- Şi noi tot aşa, răspunse Solange accentuând pe acest „noi" care o solidariza animaliceşte cu Blanchette.
Emanuel o culca lângă dânsul pe gutieră, o ţinea lipită de el, apoi se răsucea, zdrobind-o sub apăsarea trupului şi a ghipsului. Acum se obişnuise cu corsetul, făcea multe mişcări pe care nu le-ar fi bănuit posibile. Solange gemea încetişor de plăcere şi de apăsarea greoaie ce suporta, în unele locuri, ghipsul îi intra în coapse şi ea simţea durerea amestecată cu extazul iubirii, ca o amară realitate a amorului lor aspru săvârşit în aerul imens din dune, înconjuraţi de sălbăticiunea imensă a locurilor.
Apoi Emanuel revenea la poziţia lui culcat pe spate, sfârşit de osteneală, cu ochii mari deschişi, pierduţi în cerul nedesluşit şi alb ca într-o claritate fără semnificaţie ce devenea aceea însăşi a simţului interior de linişte în minutele acelea.
Era o beatitudine cu gust sec, simplă şi puţin brutală, aşa cum era şi Solange.
Acestea erau zilele lor de hoinăreală în dune. în unele după-amiezi cerul se însenina şi norii îşi aureau dantelele ca nişte obiecte enorme dezgropate din pământ, care mai păstrează încă strălucirea aurului în marginea unui relief. Emanuel mâna calul spre un loc ascuns, pe un podeţ ridicat în faţa unui golf de unde asfinţitul apărea în infinite nuanţe de sângeros cataclism.
În golful acela, oceanul retrăgându-se, lăsa în urma lui mii de şanţuri pline de apă, adânc săpate în nisip.
Crepusculul le incendia cu roşcata lui şi atunci pe toată întinderea apăreau ca o reţea de sânge şi de foc. S-ar fi zis că în locul acela pământul ar fi fost jupuit, pentru a lăsa să se vadă circulaţia lui intimă, arterele arzătoare şi teribile prin care se scurgea în el aur şi purpură incendiată. Era o clipă de înspăimântătoare grandoare care tăia scurt respiraţia.
În fund, soarele scufundându-se încet, vărsa ultimele şuvoaie de sânge. Tot aerul se întuneca brusc ca o soluţie ce devine mai concentrată, iar în albastrul lui adânc, reţeaua strălucitoare căpăta fineţea şi precizia unei construcţii de oţel, întinsă până departe ca un bizar şi enorm plan metalic.
Emanuel şi Solange părăseau locul cu sufletul ostenit de frumuseţe.
Într-o seară pe la începutul lui decembrie, Emanuel fu chemat de Quitonce, printr-un bilet, la el în odaie. Era în ajunul operaţiei şi vroia să-l mai vadă o dată pentru a-şi lua „rămas bun", în sanatoriu domnea acest rit de prietenie în preziua evenimentelor grave.
Îl găsi pe Quitonce în pat, puţin palid, înfăşurat până la gât în tifon alb.
- M-au spălat, m-au ras peste tot, m-au uns cu iod şi m-au înfăşurat în bandelete ca pe o mumie, spuse Quitonce. Iată-mă, sunt pregătit pentru eventualul rol de cadavru...
- Taci, nu mai vorbi astfel, îl mustră Eva.
Se învârtea prin odaie căutându-şi de lucru, aliniind cărţile pe etajeră, scuturând de pe ele un praf imaginar, ca şi cum odaia ar fi trebuit pregătită pentru o operaţie ce ar fi avut ea însăşi de suportat.
Înainte de a părăsi încăperea, se mai apropie o dată de patul lui Quitonce:
- Te simţi bine? Ţi-e foame? Sete?
- Cred că mi-e mai mult foame... răspunse Quitonce care postea în ziua aceea. Ce mai întrebi? se răsti el. Îl oboseau grozav toate precauţiunile din preajma operaţiei, toate analizele ce trebuiau făcute, dar mai ales aerul funebru şi preocupat pe care îl luau în faţa lui infirmierele şi doctorul, îndată ce Eva părăsi odaia, respiră uşurat. Se ridică în perne sprijinindu-se pe coate:
- Toată dragostea asta fierbinte ce mi-o arată îşi are rostul ei... Eva ar vrea să-i las moştenire gramofonul, a pus ochii pe el... Ţi-o spun eu, puţin îi pasă dacă îmi este sete ori foame, ori dacă mă doare capul. Vrea gramofonul şi se epuizează în devotamente inutile. E un joc cunoscut...
Quitonce îşi stăpânea o calmă nervozitate interioară. Toată iritaţia i se scurgea ca un curent electric prin vârful degetelor ce tremurau uşor.
- E imposibil să tratezi în mod sigur cu fatalitatea, spuse el schimbând tonul şi subiectul conversaţiei. De aseară mă căznesc să aflu care sunt posibilităţile mele de scăpare, mâine.
Apucă de pe măsuţă un dicţionar şi îl deschise la întâmplare. 1257, ceti el în capul paginii. Şi începu să adune cifrele. Unu şi cu doi fac trei... şi cu cinci fac: opt... şi cu şapte, cincisprezece... adică cinci, indecis. Aş vrea să-mi iasă în şir de trei ori mai mult de cinci, ori mai puţin... dar să ştiu ce-i cu mine, crap sau scap. De aseară îmi ies tot rezultate de astea... şase... patru... apoi, iar cinci... E grozav lucru când fatalitatea oscilează într-un interval atât de scurt... S-ar zice că tremură...
În fond, reluă Quitonce, e teoretic imposibil să pot căpătă vreun pronostic sigur... Chiar dacă asemenea previziuni ar putea fi exacte, gândeşte-te câţi Quitonce ca mine aşteaptă poate în seara asta operaţia de a doua zi? Câţi bolnavi ca mine n-or fi prin lume, încercând şi ei să afle cu o clipă mai devreme verdictul? Şi atunci, împărţită la atâtea persoane, orice profeţie devine imprecisă... O previziune prea mult diluată se face apoasă...
În odaie era linişte şi puţin frig.
Uşa dinspre terasă rămăsese deschisă şi venea de afară răcoarea nopţii, ca adierea unei aripi imense. Rămaseră amândoi tăcuţi. Deodată Quitonce încruntă privirile scrutând întunericul, apoi prinse a râde încetişor, mai mult ca pentru sine, şi apucând dicţionarul începu a ceti din el definiţii cu voce tare.
Emanuel nu înţelese ce se petrece. Quitonce râdea mereu şi cetea lucruri absurde. După câteva minute, se uită din nou afară şi închise dicţionarul satisfăcut:
- Aşa, bun! Acum a plecat! Credeai oare că am înnebunit? Vezi acolo, în întuneric, o pată rectangulară de lumină?
Îi arătă în obscuritate punctul exact.
E reflexul uşii noastre deschise în geamurile terasei, continuă el. Am observat deodată o umbră alunecând. Cineva venea pe afară să audă ce vorbim...
Şi grozav de amuzat de descoperire:
Era Eva, infirmiera... veşnic Eva... care voia să tragă cu urechea dacă nu cumva te-am chemat ca să-ţi vând gramofonul. Atunci am început a ceti din dicţionar ca s-o satur de spionaj..! Eu cred că nu doarme noaptea de grija gramofonului.
Îi explică apoi în detaliu operaţia de a doua zi: era vorba de extras o tumoare care se formase într-o vertebră şi care apăsând pe măduva spinării provoca toate dezordinele din picioare, când umbla. Operaţie extrem de delicată... trebuia intervenit cu infinite precauţiuni pentru a nu leza măduva spinării şi a nu produce în organism turburări mai grave poate.
Emanuel găsi că o vizită prea lungă ar putea să-l obosească pe Quitonce. ÎI rugă deci să sune ca să vie un brancardier.
Chiar atunci însă intră în odaie un domn în vârstă, mărunt, cu un barbişon alb şi ochelari cu ramă fină de aur.
- Am uitat să-şi spun că părinţii mei sunt aici în vederea operaţiei. Mai stai câteva minute, spuse Quitonce.
Veni şi mama lui, o bătrână demnă, cu părul complet alb, coafat înalt ca o perucă. Inginerul se interesă de boala lui Emanuel.
Îl încuraja cu vorbe blânde, înţelegătoare, apoi vorbi de băiatul lui:
- Şi ăsta o să se vindece, spuse el arătându-l pe fiul său în pat. Da... da... sunt sigur... Totul în viaţa mea mi-a reuşit... tot ce-am întreprins...
Am făcut lucruri îndrăzneţe în care nu credea nimeni. Am executat poduri pe care când trec elevii mei îşi scot pălăria. Da... îşi scot pălăria... Vezi, numai când a fost vorba de vertebrele băiatului meu, s-au împotmolit lucrurile... Dar o să scape! Vă dau întâlnire la amândoi de azi într-un an la Paris, în cel mai elegant restaurant. Facem atunci un chef zdravăn. Tata Quitonce plăteşte...
Optimismul bătrânului se pierdea în liniştea odăii ca un mecanism ce funcţiona în vid.
Mama lui Quitonce se plimba prin odaie preocupată şi gravă, ascultând conversaţia şi oprindu-se din când în când în faţa bibliotecii, cetind titlurile cărţilor cu atenţia aceea foarte încordată a cuiva îngrijorat, care de fapt nu vede nimic înaintea ochilor...
În dimineaţa zilei următoare, Emanuel ieşi cu trăsura devreme pe plajă. Cerul se înseninase până la o nuanţă intensă de albastru, aproape dură. Era o zi calmă şi însorită de decembrie.
În fund oceanul sticlea ca o suprafaţă imensă de platină. Şirul vilelor de pe esplanadă se iluminase în toate geamurile aurite de soare, ca o construcţie minusculă pentru un joc de copii.
Câţiva marinari veniră dinspre oraş şi începură îndată lucrul. Marea urca în flux şi ei se apucară să-şi împingă corăbiile în apă, pentru a porni în larg la pescuit.
- Heer! Uuup! strigau ei ritmic şi prelungit, trăgând de frânghiile legate de enormele bărci cu pânze. Era o muncă îngrozitor de grea. Corăbiile alunecau cu dificultate pe nisip; muşchii oamenilor se încordau gata să plesnească.
- Heer! Uuup! strigau ei şi în urmă carenele lăsau în nisip şanţuri adânci ca tăiate cu plugul.
Emanuel se plimbă cu trăsura singur de-a lungul plajei.
„Ce face oare el în minutul acesta precis?" Era ora când Quitonce desigur se găsea în sala de operaţie, în momentul acesta când eu, liber, stau şi privesc marea... Ce bisturiu i-a intrat oare adânc în carne?
Simţi brusc perfecta inutilitate a acestei zile splendide.
În clipa în care dimineaţa se ridica imensă în toată prospeţimea ei, undeva, un bolnav zăcea pe o masă de operaţie şi şuvoaie de sânge curgeau dintr-însul. Absurda şi groteasca diversitate a lucrurilor! Ce cantitate infinită de inutil calm conţinea în dimineaţa aceea oceanul, faţă de neliniştea şi de zbuciumul unui singur om...
Într-un târziu Emanuel îşi dădu seama că gonise calul prea departe. Marea urca mereu; trebuia să se întoarcă imediat dacă nu vroia să fie surprins de valuri. Ajunse pe esplanadă aproape de ora zece. Dădu să bea calului în fântâna de piatră, în timp ce stătea şi privea distrat pe Blanchette aspirând cu aviditate apa, întoarse capul şi zări venind ca la plimbare pe părinţii lui Quitonce ţinându-se de mână.
Se terminase oare operaţia atât de repede?
Emanuel le făcu semn cu mâna şi schiţă un surâs. Oricum, dar era mai uşor de suportat gândul că totul se terminase decât acea chinuitoare şi interminabilă aşteptare. Zâmbetul lui nu întâlni decât tristeţea de pe faţa bătrânilor.
- S-a terminat? întrebă Emanuel. Ce spun doctorii? Şi cum se simte el?
- Îl operează chiar acum, răspunse inginerul privindu-şi ca hipnotizat vârful degetelor.
Emanuel rămase stupefiat.
- Credeam că... în fine... nu ştiam, murmură el confuz, în acest timp bătrânica apucă din nou mâna soţului ei ca să-şi continue plimbarea.
- Hai, Quitonce... îi spuse ea. Era un obicei franţuzesc pe care îl observase adesea Emanuel, destul de impresionant, deferenta aproape umilă cu care femeile mai in vârstă se adresau bărbaţilor lor pe numele de familie; ca unor străini: „Hai, Quitonce..."
Şi porniră mai departe pe esplanadă, cu paşi mărunţi, cu priviri obosite şi cuminţi.
	În zadar, întors la clinică, Emanuel încercă să afle ceva de la infirmiere şi brancardieri. Aveau toţi acelaşi răspuns stereotip:
 E bine... e foarte bine, ca o parolă de abrutizare a bolnavilor şi o formulă comodă şi mediocră pentru a le ascunde ştirile neplăcute.
Câteva zile trecură astfel fără veşti precise şi sigure. Emanuel, dimineaţa, când era condus la masă trecea cu căruţul prin faţa odăii lui Quitonce, unde un covor gros fusese întins pe jos pentru a amortiza zgomotele de pe coridor, în odaie domnea perfectă tăcere şi nu răzbătea afară nici o mişcare.
Într-o după-amiază veni inginerul singur şi îl anunţă că poate să facă o vizită fiului său care se simţea mai bine. Era pe înserat. Emanuel, intrând în odaia lui Quitonce, nu distinse la început aproape nimic, în toată încăperea ardea o singură lampă, lângă pat, acoperită cu un voal gros albastru; aerul închis mirosea a iodoform şi poate a valeriană, un amestec de antiseptic şi de parfum puţin greţos de stupefiant.
În lumina nesigură, foarte estompată, Emanuel îl descoperi pe Quitonce, galben şi tras la faţă cu capul înfundat în perne, foarte îmbătrânit. Claritatea scăzută a lămpii îi punea pe faţă umbre verzui şi mate, încât pe alocuri obrazul părea translucid.
Era singur în odaie, aşteptând vizita.
- Ce mai faci?... murmură el slab, apăsând pe fiecare cuvânt. Emanuel nu avu curajul să răspundă „bine" şi nici să-1 întrebe la rândul lui cum se simte, tăcu.
- Cât mă priveşte pe mine, urmă penibil de greu Quitonce, cred că eu mă duc... aş scăpa poate dacă... mi-ar face... mai multe... mai multe injecţii pe zi... ulei camforat, asta îmi trebuie, dar nu vor... sunt toţi... toţi... toţii... nişte porci, da... porci... porci...
ÎI îneca astma mai tare ca de obicei şi tuşea din când în când sec, cu un zgomot scurt şi uscat venind din piept ca zăngănitul unui obiect spart. Se agăţa de câte un cuvânt şi îl repeta, obsedat şi distrat de el, până ce îşi reamintea brusc de restul frazei ce avea de spus.
În clipa când Emanuel vru să-i răspundă, intră Eva cu o seringă în mână. Venea pentru injecţia de ulei camforat; se făceau în totul două pe zi şi nici n-ar fi suportat mai mult, însă Quitonce se încrustase în ideea că nu i se fac injecţii suficiente.
Şi nimic nu l-ar fi putut convinge de contrariul.
- Totul durează o minută... stai...
Pentru a vedea mai bine, infirmiera luă jos vălul de pe lampă. Se făcu în odaie deodată lumină şi apărură în plină evidenţă toată dezordinea şi murdăria dintr-însa. Zăceau pe jos bucăţi de vată şi hârtii mototolite, iar pe masă sticlele de medicamente se amestecau cu diferite cutii şi prafuri. Infirmiera luă jos cuverturile şi în lumina crudă apăru un Quitonce gol, înfăşurat în pansamente, cu trupul îngrozitor de slab, cu faţa murdară şi nebărbierită (adineaori în întuneric, obrazul părea acoperit de umbre).
În mijlocul nudităţii, un sex închircit şi vânăt se ascundea sub un pubis răvăşit cu pete mari, galbene, pe pielea arsă de iod. Era acelaşi sex pe care Emanuel îl văzuse cândva pe o fotografie, în toată tensiunea virilităţii lui, şi nimic nu putea fi mai impresionant decât suprapunerea imaginii mintale, în momentul acela, peste realitatea prezentă, sărmană şi mizeră.
Cu stupoare privea sexul acela umil şi zgribulit, masculinitatea aceea închircită şi inutilă, care dădea un sens de înspăimântătoare deşertăciune vieţii... Era un amănunt mai uman, şi mai acut, decât toate pansamentele şi decât însăşi operaţia suferită. Era însuşi semnul indubitabil al valorii meschine pe care în orice caz o poate avea trupul unui om... „în orice caz... în orice caz... îşi repeta Emanuel, ce poate face un om cu trupul lui?..." Impresia de durere şi de tortură se desăvârşeau astfel uluitor prin evidenţa aceea simplă şi umilă care revela dintr-o dată epuizarea vieţii celei mai esenţiale şi invazia rece şi deprimantă a suferinţei până la limitele trupului, până acolo, unde Quitonce, dintr-un om viril cu pofte şi elanuri, devenea o simplă alcătuire de organe care putrezesc rând pe rând, cu vertebrele mucegăite şi cu sexul - sexul de odinioară care dădea trupului tot sensul şi toată vivacitatea lui - devenit o bucată de carne ce se strângea flasc şi se descompunea încet, înaintea putreziciunii finale.
Infirmiera înfipse acul în pulpă şi pielea se umflă palidă şi moale, fără sânge într-însa. Când termină, examina pansamentul şi puse într-un loc o compresă de tifon ca să-l acopere mai bine.
- Crezi că era nevoie de tifonul ăsta? spuse Quitonce îndată ce Eva fu plecată. Aşa vine ea să controleze lucruri imaginare... numai să-mi arate că mi-e devotată... ah, gramofonul!...
Emanuel vru să plece, dar Quitonce ridică capul din perne ca şi cum ar fi vrut să-i spuie ceva important.
- Aş vrea să-ţi dau ceva ca amintire de la mine... ca să păstrezi un semn de la Quitonce...
Cu mâna lui slabă cotrobăi în saltar şi scoase un pacheţel învelit în hârtie.
- M-am gândit mai întâi la nişte fotografii, ştii care... dar mi-am zis apoi că e prea dureros să te uiţi la un om care face porcării... pe fotografie... în timp ce ştii că zace în mormânt...
îl îneca mai tare tuşea, poate de oboseală, poate de emoţie, întinse hârtia lui Emanuel şi acesta o desfăcu.
Ce putea fi bucăţica aceasta dinăuntru? Era oare o aşchie de lemn, ori o pietricică?
- Este o bucăţică de os din vertebra mea... îl lămuri Quitonce. Am rugat pe subchirurg să mi-o puie deoparte... poţi s-o iei în mână... nu-şi fie frică... e dezinfectată... e spălată şi răsspălată cu alcool... Să te gândeşti la mine când o să te uiţi la ea...
Emanuel era prea emoţionat pentru a răspunde ceva: îi zvâcneau tâmplele cu putere şi dacă n-ar fi venit în acel moment brancardierul să-1 ia, poate ar fi leşinat acolo, în odaia îmbâcsită cu miros de valeriană.
Câteva zile după această întâmplare, îl întâlni pe tatăl lui Quitonce în grădină. Veni el singur să-i dea veşti noi.
- E mai bine, spuse el... mult mai bine... Azi-dimineaţă s-a ras... semn bun, a spus doctorul. Poate că peste o săptămână o să vină din nou în sala de mâncare, adăugă bătrânelul, cu un accent de vădită bucurie în glas.  
Quitonce muri cu două zile înainte de Crăciun, în hohote de râs. Boala îşi bătu joc de dânsul până la capăt. Agonia fu o izbucnire de ilaritate, aşa cum la alţii era de obicei plină de gemete şi de ţipete. Dar cum putea muri oare Quitonce, care umblase ca o paiaţă, zvârlind din picioare, o viaţă întreagă, altfel decât cu accente convulsive şi groteşti? Era un râs atât ce teribil, încât hohotele lui se auzeau noaptea până în camera lui Emanuel. În tot sanatoriul răsuna ecoul lor spart, lugubru, ca urletul unui animal, terminându-se în sacade înfricoşătoare, într-adevăr un râs de paiaţă suferindă, o veselie amară care strângea inima chinuitor.
Emanuel vorbi cu doctorul în această privinţă a doua zi:
- Câteodată durerea se însală, îi explică doctorul Ceriez. În loc să aprindă un ţipăt, aprinde un acces de ilaritate pe acelaşi traiect nervos... S-ar zice o mână invizibilă care se însală de comutator... Este acelaşi curent ce se scurge, dar care ajungând la capăt se transformă într-un hohot de râs în loc să se transforme într-o grimasă de durere...
Înmormântarea se făcu cu discreţia ce se obişnuia în sanatoriu întotdeauna în asemenea cazuri. In zorii zilei un camion porni cu cadavrul spre cimitirul oraşului, îl îngropară la Berck, aşa cum lăsase dorinţa în scris.
Dimineaţa, când Emanuel trecu cu căruţul prin faţa odăii mortuare, erau deja lipite benzile de hârtie în jurul uşii pentru ca vaporii de sulf cu care se dezinfecta încăperea să nu răzbată pe coridor, întotdeauna erau acestea semnele unei operaţii şi ale unei morţi în sanatoriu. Câteva zile apărea pe culoarul dinspre clinică un covor gros care amortiza zgomotele - asta însemna că un bolnav a fost operat şi zace într-una din odăile acelea; apoi, peste alte câteva zile, se întâmpla ca să fie luat covorul şi o uşă să fie lipită cu ziare. Se ştia atunci că bolnavul operat murise, în afară de asta nu se vorbea nimic, nu se auzeau lamentări, şi cadavrul se expedia peste noapte pentru ca afacerea să se lichideze cât mai discret.
Pentru Quitonce, de pildă, care de-o lună nu mai venea în sala de mâncare, în afară de Ernest şi de Emanuel nimeni în sanatoriu nu ştia că murise. Toată lumea interpreta în mod cu totul normal absenţa lui prelungită, crezând că plecase la o altă clinică.
Ziua era sumbră, pustiită de vânt şi de ploaie. Cădeau fulgi de zăpadă amestecaţi cu apă, formând un strat subţire de noroi în care parcă clipoceau toate lucrurile, tot aerul, toate vorbele rostite...
Emanuel, lângă fereastră, privea în grădină. Se vedea perfect de la geamul lui terasa lui Quitonce. Toate obiectele zăceau înşirate la aer pentru a se aerisi. Eva le aranja cu gesturi brutale, vădit înfuriată.
Ernest veni pe la ora patru să-i facă o vizită. Avea cearcăne de nesomn la ochi şi părea foarte obosit. Veghease două nopţi la rând pe Quitonce şi însoţise în zori sicriul la cimitir. Se uită pe fereastră şi o zări pe Eva furioasă ţinând în mână cu dezgust o saltea:
- E supărată rău de tot, murmură el. Quitonce i-a făcut-o! A lăsat în scris ca gramofonul să fie dat copiilor, în dormitorul lor, pentru ca să aibă şi ei o distracţie...
Chiar în acel moment izbucni de pe terasa copiilor zgomotul formidabil al unui marş militar cântat de gramofon. Infirmiera aruncă o privire teribilă în direcţia aceea şi zvârli jos salteaua care o ţinea în mână. Poate că şi înjurase.
- E galbenă de ciudă, remarcă Emanuel.
Ernest îi povesti apoi câteva detalii de la înmormântare. Plouase încontinuu şi groapa era pe jumătate plină cu apă. Sicriul fusese descoperit şi fu băgat înăuntru, cadavrul intră în mocirlă aproape în întregime, cufundându-se în noroi, în zadar Quitonce avusese în viaţă precauţiunea de a-şi păstra în dulap un frumos costum de haine negre, anume pentru această ultimă întrebuinţare. Apa făcuse leoarcă hainele şi le umpluse cu tină.
- Apoi, nu ştiu cine, mi se pare tatăl lui, a aruncat în groapă un buchet de flori, adăugă Ernest. Şi buchetul începu să plutească deasupra băltoacei.
Emanuel îşi acoperi ochii cu mina şi se înfundă în perne, îi mai persista în minte imaginea ultimă a lui Quitonce ca o realitate foarte sigură, dar acum foarte îndepărtată şi dureros de insesizabilă.
Iarna la Berck aducea un vânt vijelios din nord cu ploi dezlănţuite ca nişte cataracte deschise. Curgea adesea o moină ceţoasă acoperind tot oraşul cu murdărie.
Câteodată cerul se făcea negru, de cărbune, apoi se lichefia în mase de nori spălăciţi şi cenuşii ca o scursură de mlaştină deasupra caselor.
În ajunul Crăciunului copiii din sanatoriu dădură o serbare. Solange veni şi ea într-o rochie neagră, care îi făcea silueta mai înaltă şi mai fină. În hol se ridica un brad enorm, plin cu jucării şi lumânări aprinse. Era o hărmălaie în care nu se mai înţelegea nimic; gutierele stăteau înghesuite într-un colţ, copiii aplaudau şi ţipau cât îi lua gura. Un băieţaş care primise  în dar o tobă, după ce isprăvi să bată cu beţele într-însa, îşi desfăcu la piept cămaşa şi începu să tamburineze în corsetul de ghips, în mijloc pomul răspândea un fum înecăcios şi un miros ars de răşină. Toţi copiii intonară în cor o veche melodie de sărbătoare, plină de nostalgii.
Ernest veni să ciocnească un pahar de vin cu Emanuel şi Solange...
- E al şaselea Crăciun pe care îl petrec în sanatoriu, spuse el.
- Şi la mine abia întâiul, răspunse Emanuel trist. În aceeaşi seară bolnavii fură conduşi la biserică, la liturghia de la miezul nopţii. Solange ţinea să împingă chiar ea căruţul lui Emanuel. Plimbarea nocturnă pe ploaie îi făcu bine. De mult nu mai văzuse străzile unui oraş noaptea în ploaie. Asfaltul strălucea ca o piele întinsă; felinarele scurgeau în el şuviţe tremurătoare de palidă electricitate...
Interiorul bisericii părea orbitor de lumină, dar asta numai în primul moment, când veneai de afară. Era o umilă biserică, construită de marinari, din bârne şi stâlpi, exact ca o corabie. Ce ar fi fost într-adevăr, gândi Emanuel, ca în seara aceea construcţia întreagă să pornească în lume, ca un vapor, plutind pe valurile oceanului, încărcată cu bolnavi, strălucind de lumină, într-o ultimă călătorie nocturnă, înainte de a naufragia şi de a îneca o dată cu dânsa toate ghipsurile, toate infirmităţile şi toate disperările adunate acolo la un loc?
Bolnavii stăteau pe cărucioare aliniaţi într-un lung şir preotul trecea, de la unul la altul ca un medic ce vizitează un spital.
Vântul sufla haotic printre bârne şi agita tot timpul flacăra lumânărilor. Bolnavii, deşi bine înveliţi, erau complet îngheţaţi de frig.
Emanuel, la întoarcere, invită în odaia lui pe Ernest şi Solange. Destupară o sticlă de vin.
Ernest ridică paharul.
- In sănătatea oamenilor sănătoşi! spuse el vesel.
- Şi bolnavii? întrebă Solange.
- Bolnavii n-au nevoie de sănătate, continuă Ernest pe acelaşi ton. Ei se simt foarte bine pe gutiere, aşa cum stau întinşi, conduşi în toate părţile, ieşind la plimbare cu trăsura... fericiţi, într-adevăr, deplin fericiţi...
- Crezi? întrebă sceptic Emanuel.
-  Desigur, răspunse Ernest. Mai tragică este situaţia mea care-s vindecat şi voi trebui în curând să reintru în viaţa de toate zilele. Voi avea încontinuu nevoie de a fi sănătos, în timp ce pe gutieră îmi puteam permite să am într-o seară febră şi altă dată vărsături...
Bău aproape tot paharul de vin şi deveni vorbăreţ.
- Ce pot face, în viaţa cotidiană? Ce lucru uimitor, extraordinar, poate ea conţine pentru mine? În fiecare zi mă voi spăla pe dinţi, voi mânca la prânz şi voi lua cafeaua cu lapte seara, indiferent dacă undeva se va fi întâmplat în timpul zilei o catastrofă de cale ferată, ori cineva în familie va fi murit. Tot mă voi spăla pe dinţi, tot voi sta la masă... tot eu voi fi. înţelegi? înţelegi ce animal îngrozitor de monoton voi deveni?
Tăcu o clipă, apoi reluă:
Când cineva a fost scos o dată din viată şi a avut timpul şi calmul necesar ca să-şi puie o singură întrebare esenţială cu privire la dânsa - una singură - rămâne otrăvit pentru totdeauna... Desigur, lumea continuă să existe, dar cineva a şters cu un burete de pe lucruri importanţa lor...
Emanuel nu mai asculta cu toată atenţia. De câteva minute era preocupat de un mic accident ce i se întâmplase. Când dusese paharul la gură, într-o clipă de neatenţie vărsase o parte din conţinut, care se scurse îndată pe gât şi umeri direct în ghips. Tot spatele se udase, şi Emanuel încercă, răsucind mâna, s-o introducă sub ghips pentru a despărţi flaneaua de piele. Dar când o scoase, constată un lucru extrem de neplăcut: mâna mirosea a mucegai. Emanuel descoperi astfel deodată toată murdăria şi jegul în care zăcea cu trupul nespălat de atâtea luni. Era întâia oară când-explora corsetul pe dedesubt, îi fu deodată o imensă scârbă de sine însuşi şi căzniiîdu-se să-şi ascundă cât mai bine turburarea, tristeţea i se accentua vădit pe obraz.
Ernest, crezând că Emanuel se întristase de vorbele sale, avu un zâmbet de mulţumire ca un dialectician căruia îi reuşeşte demonstraţia şi îşi turnă încă un pahar cu vin...
În locul d-nei Wandeska veni în sala de mâncare o bolnavă nouă. Ernest o cunoştea: locuia de mulţi ani la Berck cu o guvernantă care îngrijea de dânsa, singure şi amândouă într-o vilă pe esplanadă. Acum boala ei se agravase şi având nevoie de pansamente în fiecare zi, se mutase la clinică, unde îi stăteau infirmierele la dispoziţie.
Domnea în jurul ei un aer de mister şi excentricitate, în grădină vorbise cineva despre dânsa şi povestise cum într-un rând plecase cu avionul în Belgia aşa bolnavă cum era, întinsă pe gutieră. Emanuel întâlnise de asemenea într-o zi pe Cora, foarte gătită şi emoţionată:
- Mă duc în vizită la Isa, spuse ea. E azi acolo zi de recepţie... Isa era bolnava venită acum la sanatoriu.
Emanuel nu se înşelă asupra ei când o văzu întâia oară în sala de mâncare. Avea în îmbrăcăminte şi în gesturi un rafinament atât de ascuns, încât putea fi luat drept cea mai banală simplicitate.
Îl intrigară mai ales trăsăturile bizare ale obrazului ei cu pomeţii foarte ridicaţi, ceea ce îi dădea un vag aer mongol, şi părul în franjuri pe frunte, tăiat scurt, ca la chinezoaice (mai târziu află că se născuse într-o colonie din sudul Asiei şi că mama ei fusese metisă). Avea un ten palid însă nicidecum anemic, s-ar fi zis luciul mat al unei pietre gălbui îndelung şlefuită.
Ernest, intrând în sală, se duse drept la dânsa.
- Îţi pot recomanda un prieten? o întrebă el după ce schimbară câteva vorbe.
ÎI arătă pe Emanuel la o masă mai încolo.
Isa îşi întoarse oglinda spre dânsul şi îi zâmbi făcându-i un semn amical cu mâna.
În aceeaşi seară la masă Emanuel găsi pusă sub şervet o carte, trimisă de dânsa cu un mic bilet:
„Îţi place să ceteşti? Cunoşti cartea asta?"
Era un volum gros, legat în marochin roşu. Emanuel fu uşor măgulit de această neaşteptată atenţie. Deschise şi ceti la întâmplare:
„...Acolo, într-un tufiş înconjurat de flori, doarme hermafroditul în somn adânc pe iarbă, umed de lacrimile sale. În jurul lui pasările trezite contemplă fermecat faţa-i melancolică în timp ce privighetoarea a încetat să cânte cavatinele ei de cristal... Pădurea a devenit solemnă ca un mormânt..."
În alt loc cineva subliniase adânc cu unghia: „...ochii mei îndureraţi de eterna insomnie a vieţii".
„Eterna insomnie a vieţii..." „Cine era oare acest straniu autor a cărui tristeţe se revela atât de profundă şi mişcătoare?
Emanuel se uită la titlu: Conte de Lautreamont, şi, dedesubt cu litere groase: Les Chants de Maldoror.
Toată noaptea ceti această carte uluitoare. Zorile îl surprinseră răsfoind-o avid, încântat de fermecătoarea ei melancolie, torturat de imprecaţiunile ei amare, de sublima ei abjecţiune şi de halucinanta ei poezie. Era în cartea asta tot ce plictiseala, tristeţea, visul şi frenezia puteau întruni în poeme de fantastică şi turburătoare frumuseţe, în zadar căuta în tot ce cetise ceva care să-i corespundă: cartea asta nu semăna cu nici un vers, cu nici o dulcegărie poetică, cu nici o criză de literatură. Conţinea un fluid veninos ce încet, încet şi pe măsură ce era cetită, intra direct în sânge şi crea ameţeli şi febre ca un subtil şi virulent microb.
Înapoie volumul a doua zi cu un bilet, întrebând când poate să facă o vizită. Dorea să cunoască mai de aproape pe fata asta cu priviri oblice şi aerul misterios care ştiuse dintr-o dată să-l intrige cu o lectură atât de fascinantă.
Primi răspunsul că poate veni chiar în după-amiaza aceea, îngrijitoarea îl aşteptă pe culoar la ora fixată. Emanuel fu izbit chiar de la intrare de un miros cald şi plăcut de ceai şi de pesmeţi prăjiţi. Odaia nu semăna de loc cu cele din sanatoriu. Era şi ea vopsită în alb, dar pereţii fuseseră acoperiţi cu o stofă de coloare roşie foarte întunecată. Asta îi dădea o atmosferă puţin copleşitoare, aproape funerară.
- Detest albul sanitar de clinică... În odăile lăptoase de sanatoriu parcă nu poţi face nimic mai limpede şi mai potrivit decât să înnebuneşti, explică Isa lui Emanuel îndată ce-şi dădură bună ziua.
În toată odaia nu exista nici un ornament. Un singur vas enorm de cristal conţinea conuri uscate de brad, pe un dulăpior.
Emanuel, mulţumind pentru carte, fu mirat că nu vede nicăieri vreo bibliotecă sau măcar vreun volum.
- Ah, nu-mi plac cărţile!... O carte nu e nimic, nu este un obiect, spuse Isa. E ceva mort... care conţine lucruri vii... ceva ca un cadavru intrat în putrefacţie în care foşnesc mii şi mii de gândaci. Toate cărţile le ţin în odaia de alături a îngrijitoarei mele, într-o ladă sub pat.
Şi adăugă pe şoptite ca o mărturisire: Mi-e ruşine de faptul că a trebuit să cunosc viaţa numai din cărţi...
Chemă pe îngrijitoare să i-o recomande. Era o bătrânică îngheboşată, cu un obraz incolor de pâine uscată.
- Îţi recomand pe Celina, spuse ea. Ia te uită la dânsa şi spune-mi dacă nu seamănă cu un cărăbuş. Atât doar că nu zbârnâie...
Îngrijitoarea purta într-adevăr o mică pelerină cafenie lustruită ca elitrele unei insecte. Ţinea mâinile pe burtă şi le mişca tot mereu spălându-le una pe alta ca o muscă. Râse încetişor de cuvintele Isei cu sacade mărunte şi prudente, ca şi cum ar fi măsurat în interior cantitatea de veselie pe care o poate exulta decent o bătrânică de felul ei.
- Vezi ce zgribulită e? spuse Isa când Celina fu plecată să aducă ceaiul. E reflexul moral al modestiei... Celina este cea mai redusă fiinţă în ce priveşte nevoile ei proprii şi cea mai devotată când e vorba de capriciile altcuiva...
Ceaiul fu servit aburind pe o măsuţă între Isa şi Emanuel.
- De mult n-am mai avut sentimentul acesta de intimitate, spuse el. Odaia asta conţine un calm şi o linişte pe care le-am uitat aproape. Parcă îmi dau seama acum ce viaţă de singurătate şi de înstrăinare am dus până azi în camera mea de sanatoriu...
- Eu duc de ani de zile existenţa asta de străină, prin odăi ce nu-mi aparţin şi prin locuri străine, unde n-am copilărit, spuse puţin tristă Isa. M-am obişnuit însă, aşa cum m-am obişnuit cu boala, cu ghipsul...cu pansamentele... cu tot...
Isa nu putea să ridice capul şi sorbea ceaiul într-o cănită cu cioc lung ca un mic ceainic.
Se stabili între dânşii repede o prietenească intimitate.
- Admir mult pe cei cărora boala le este oarecum indiferentă, spuse Emanuel. Dar m-aş simţi infinit mai nenorocit dacă aş ajunge într-o zi la această perfectă resemnare. Mă trezesc câteodată noaptea din somn şi îşi pipăi ghipsul ca un nebun... Este adevărat? E oare adevărat? Şi scrâşnesc din dinţi când degetele îmi alunecă pe duritatea lui, neputincioase...
Isa rămase o clipă gânditoare:
- Crezi oare că n-am fost şi eu la fel în primele timpuri? spuse ea. Cu toţii am fost agitaţi... Toţi ne-am sculat în puterea nopţii şi ne-am pipăit disperaţi ghipsul. Toţi... toţi... dar apoi, când loviturile s-au înteţit n-am mai simţit nimic... Ştii ce se numeşte în medicină „ţesut cicatrizat?" Este pielea aceea vânătă şi zbârcită, care se formează pe o rană vindecată. E o piele aproape normală, atât doar că e insensibilă la frig, la cald, ori la atingeri...
Tăcu câteva secunde şi nu se mai auzi decât ţiuitul ceainicului prin uşa deschisă, alături, în odaia guvernantei. Apoi reluă în şoaptă:
- Vezi, inimile bolnavilor au primit în viaţă atâtea lovituri de cuţit, încât s-au transformat în ţesut cicatrizat... Insensibile la frig... la cald... şi la durere... Insensibile şi învineţite de duritate...
Toate acestea fură spuse cu zâmbetul celei mai desăvârşite linişti interioare.
Celina scoase de undeva de sub dulap un patefon şi puse o placă pe care o alese Isa, un concert de Bach la orgă. Desigur că nici o melodie nu s-ar fi armonizat mai bine cu nuanţa vişinie, solemnă şi sumbră a stofelor de pe pereţi şi cu atmosfera gravă, dar odihnitoare a odăii.
Bucata nu fu terminată când cineva bătu în uşă. Era o femeie grasă, în rochie verde de catifea, cu ochelari fini, prinşi fragil de vârful nasului, vibrând încetişor la fiecare pas ca un aparat de înregistrare a sensibilităţii interioare, amortizată la suprafaţă de masele de carne şi de grăsime.
- Ei, ce mai faci?... şi cum te simţi? gâfâi ea cu respirări scurte.
Se interesă de Emanuel cine e, de unde vine, ce boală are, ce doctor îl îngrijeşte. Era o revărsare de întrebări ca o răbufnire îndelung stăpânită până atunci.
Isa îi dădea toate lămuririle cu vădită plictiseală. Femeia bău o ceaşcă de ceai, înfulecă prăjituri uscate una după alta, măcinând concomitent pesmeţii şi cuvintele.
Emanuel regretă că vizita lui fusese întreruptă in chip atât de neplăcut. Isa făcu şi ea câteva semne disperate. Era aproape de ora mesei, într-un sfârşit femeia plecă, nu însă fără a răspândi un val de sfaturi bune şi de încurajări.
- Asta face parte din echipa de consolatori profesionişti din Berck, spuse Isa îndată ce uşa fu închisă. E o specie extrem de abjectă de persoane care n-au absolut nimic de făcut toată ziua şi vin ca să dăruiască bolnavilor o cantitate ieftină de caritate... Aici beau un ceai, acolo iau un sandwich, şi pleacă acasă sătule, cu stomacul plin şi cu conştiinţa satisfăcută că au făcut o faptă bună...
În acel moment veni brancardierul pentru a-i lua la masă.
- Îmi pare rău că ai stat atât de puţin, spuse ea. Dar o să mai vii, nu-i aşa?
Şi în momentul când brancardierul apucă gutiera:
- Ai vrea să fim prieteni?... îşi place aici la mine?...
-  Îmi plac odăile străine care îmi devin atât de repede familiare, răspunse Emanuel, şi simţi urcându-i-se o uşoară roşeaţă în obraz.
Încet se insinua primăvara la Berck. Vegetaţia aspră a dunelor făcea un vădit efort de fragilitate şi cerul însuşi năpârlea în colori mai tandre. Plaja se amplifica haotică, irizată în nuanţe de imensă destrămare. Lumea nu mai cântărea decât aburi şi lumină.
Emanuel ieşea regulat cu trăsura, însoţit de Solange. Toată iarna cultivaseră un amor cumpănit şi domol în odaia lui. Excursiile la ţară reîncepură.
Îl jena din ce în ce mai mult ghipsul şi parcă şi Solange. Emanuel îi dezvelea trupul ridicând toată rochia şi o săruta ameţit de albeaţa pielii.
- E baia mea de curăţenie pe corpul tău, spunea el simţind tot jegul şi mucegaiul în care zăcea sub ghips.
Erau regiuni răcoroase şi parfumate pe trupul ei în jurul şoldului, ca adierea subită a unui miros nou în aer liber, venit de nu se ştie unde. Erau apoi perne de odihnă, pe care se putea rezema capul. Tandreţea blondă şi caldă a pântecului rotund... cupa mică, umbrită, a ombilicului, unde Emanuel turna puţină apă limpede şi burta devenea un peisaj, cu ciutura unei fântâni la mijloc.
Toate jocurile acestea naufragiau stupide a doua zi dimineaţa, când băiatul de serviciu venea să-1 spele şi, băgând degetele atât cât putea sub corset, scotea de acolo grămăjoare de murdărie şi de jeg rău mirositoare.
Încuia uşa pentru a nu fi surprins în timpul acestei intime şi abjecte ocupaţii. Apoi, când operaţiunea era terminată, băiatul îl întorcea cu faţa în jos şi introducea sub ghips un beţişor lung cu care îl scărpina pe spate.
Emanuel, ars de mâncărimi, îi smulgea beţişorul din mână şi încerca el singur să se scarpine frenetic, până la leşin...
După-masă, la ora când ştia că trebuia să vie Solange şi că va fi nevoit să săvârşească zilnicele rituri de dragoste cu aceleaşi mângâieri şi aceleaşi sărutări (pentru că dragostea lor ca şi amorul cel mai suav din lume îşi crease obiceiurile şi disciplinele lui stupide), îi venea să fugă, Solange să nu-l mai găsească...
Chiar sentimentul imensei lui admiraţii pentru corpul ei pur începu să-1 agaseze, îl plictisea şi pielea ei fină şi dragostea lor limpede şi manierele elementare pe care ea le învăţase tot de la dânsul ca să-i placă, într-adevăr, într-adevăr, ar fi vrut să nu se mai atingă de atâta perfecţiune. Ce-i folosea libertatea şi curăţia altui trup?
Tot ce săvârşea era totuşi meticulos de exact ca în prima lor zi de dragoste, pentru ca odată liberat de aceste rituri, să simtă mai voluptuos absenţa lor şi cât fuseseră ele de obositoare... Cu cât le va fi executat mai precis cu atât liberarea va fi mai sublimă, gândea el.
În toate acestea, Solange îşi plimba o privire albastră şi clară de calmă neînţelegere.
Într-o zi ea primi o telegramă neliniştitoare de la bunicul ei grav bolnav. Era singura lui moştenitoare şi bătrânul vroia numaidecât s-o vadă. Solange plecă în aceeaşi zi. Se înţelese cu Emanuel să-i telefoneze a treia zi, sâmbătă, la ora zece dimineaţa.
În prima zi de singurătate Emanuel se simţi admirabil. Constată că o după-amiază liberă e nesfârşit de lungă şi extrem de plăcută... îşi împărţi timpul, ceti, ieşi la plimbare singur, uşurat de un trup pe care îl conţinuse până atunci parcă împreună cu al lui sub ghips. Cumpără la o tutungerie o brichetă cu mecanism complicat, de care n-avea nici o nevoie, apoi bomboane de la o cofetărie. Se ascunse în dune, scoase bricheta din buzunar şi, sub poditul trăsurii, o aprinse şi o stinse de nenumărate ori, ca puţin ieşit din minţi, bucurându-se de flacără, împărtăşind singur, singur, acest mic amuzament, îşi propuse să n-o arate Solangei la întoarcere şi s-o păstreze pentru plăcerea lui personală şi secretă.
În ziua următoare plecă cu trăsura la ţară. Vântul sufla năprasnic şi ridica poditul gata să-l ia în zbor; calul alerga oblic pe şosea, împotriva vijeliei.
Când poposi la han, era ud de ploaie, tremura de frig şi mâinile îi erau îngheţate.
- Unde vă este logodnica? întrebă cârciumarul.
- E plecată, sunt singur, după cum vezi, spuse Emanuel cu vădită tristeţă.
Se gândea că prima oară când va veni din nou acolo cu Solange să-1 ia pe hangiu drept martor: „Ei, spune, nu-i aşa că am fost foarte trist în ziua aceea când am venit aici fără logodnica mea?"
Şi Solange va fi desigur măgulită.
Ceru o farfurie cu cafea şi o sorbi pe îndelete. Era singur, nimic nu-l grăbea şi nu trebuia să se frigă ca să isprăvească mai repede pentru a pleca în dune, la săvârşirea ritului zilnic. Era desigur un lucru foarte plăcut de a face dragoste, dar Emanuel constată cât de plăcut poate fi câteodată de a nu face...
În sfârşit, veni şi ziua când trebuia să vorbească la telefon.
Coborî în birou înainte cu un ceas de ora hotărâtă, fuma o ţigară de foi pe care directorul i-o oferi din politeţă şi pe care el o acceptă din impertinenţă, ceti ziarele şi fu satisfăcut de calmul cu care aştepta.
În clipa însă când telefonul sună, cu câteva minute de întârziere, Emanuel se simţi brusc invadat de o cumplită agitaţie.
- Mai repede! Mai repede! îndemnă el pe brancardierul ce-i aranja căruţul lângă telefon.
Tot calmul de adineaori, la târâitul soneriei, se prefăcu într-o imensă nerăbdare, aşa cum o soluţie suprasaturată cristalizează brusc, când se introduce în ea un fragment de substanţă chimică...
Puse receptorul la ureche şi constată că-i tremură mâna, pâlnia vibra şi ea plină de o măruntă nelinişte şi vocea Solangei izbucni deodată, foarte estompată şi metalică. Dar ce anume conţinea miraculos pentru ca să se umple deodată toată cabina cu prezenţa ei? Era o adevărată invazie de imagini, filtrate adânc în carne prin simplul zumzet al glasului îndepărtat şi cunoscut...
- Mai am de stat o săptămână, bunicul a murit, va fi mâine înmormântarea... Sunt zăpăcită de condoleanţe, de oameni, de chestiuni de succesiune cu notarul... am alergat la telefon ca o nebună...
Tăcu şi Emanuel auzi respiraţia ei precipitată în pâlnie. Aceeaşi respiraţie din spasme dar fără corpul ei. Esenţa plăcerii ce o avea când o zdrobea sub ghips, dar aici, pură, fără obligaţia trupului, fără osteneli...
- Pentru ce taci? întrebă dânsa căutând să-şi liniştească tremurul vocii. Emanuel închise ochii şi se lăsă îmbătat de cuvinte.
- Vorbeşte tu... spune-mi tu ce vrei...
Solange începu a-i povesti o lungă dezbatere pe care o avusese cu notarul... Emanuel se trezi recăzut în vechile dorinti ca şi cum în afară de vocea aceea se transmitea prin fir şi căldura pielii ei, revărsându-i-se direct în sânge...
Îşi dădea bine seama de ce face şi alunecând o mână sub cuverturi, în timp ce Solange continua să vorbească, îşi frământă teribila lui excitaţie...
- Mai spune-mi ceva, te implor, insistă el puţin zăpăcit, chinuindu-şi carnea într-o satisfacţie comodă şi imediată.
Ea vorbea mai departe, fără a bănui nimic.
Apoi, o clipă, vocea ei deveni extatică şi Emanuel se răspândi într-o epuizare scurtă şi copleşitoare, ca un leşin.
- Îţi mulţumesc... îţi mulţumesc... murmură el în aparat.
- Pentru ce? întrebă dânsa surprinsă.
-  Pentru tot ce-mi spui... pentru tot... pentru tot... întors în odaie scrâşni de ciudă că fusese atât de indulgent cu sine însuşi.
Se duse totuşi s-o aştepte la gară, săvârşind astfel până la capăt aparenţele de dragoste perfectă, în momentul când ea se urcă în trăsură simţi parcă într-o parte a ghipsului o împunsătură... Solange se instala lângă el pe scăunaş şi Emanuel îi zâmbi, într-o stradă pustie şi dosnică ea se aplecă peste gura lui şi-l sărută.
- Toate zilele astea fără tine nu le-am trăit deloc, murmură ea uitându-se în ochii lui cu o privire placidă de animal devotat.
Emanuel tremura sub ghips, de enervare, de dezgust şi mai ales împotriva indulgenţei cu care accepta totul.
În aceeaşi săptămână, pe plajă, avu loc un accident care îi mări iritaţia împotriva ei. Există astfel de întâmplări care se agravează de la sine prin incidente zilnice ce se depun în jurul lor, aşa cum în apele calcaroase obiectele de piatră se încrustează prin simpla lor staţionare în cursul lor. În ziua aceea Emanuel gonise calul ca de obicei până departe pe plajă, prin locuri neumblate. Marea urcase în flux şi inundase în bună parte întinderea nisipului. Solange îl sfătui să se întoarcă, dar el se îndârji să gonească mai departe, crezând că va găsi undeva o pantă pentru a se urca pe faleză.
- Te asigur că nu-i pe aici nici un urcuş. Cunosc locurile, îl imploră Solange. În curând nu ne vom mai putea întoarce. Toată plaja va fi inundată... Hai, Emanuel, ascultă-mă...
Îl enerva faptul că ea avea dreptate şi că nu se vedea nicăieri vreo pantă spre faleză. Ce cruntă şi sublimă satisfacţie ar fi avut ca să apară deodată urcuşul şi într-o minută să fii sus pe ţărm.
Într-un sfârşit, obosit, plictisit, întoarse trăsura. Era însă puţin cam târziu. Oceanul invadase o parte din plajă şi acum trebuia să conducă cu prudenţă pe o margine îngustă de nisip şi între şanţuri pline de apă.
Pentru a scurta drumul, trecea cu trăsura de-a dreptul în mijlocul şuvoaielor. Solange îl privea îngrozită. Deodată ajunseră în faţa unui canal mai larg, unde calul se opri brusc şi nu vru să înainteze.
- E imposibil să treci pe aici, îi spuse Solange. Vezi doar bine ce adânc e... Ocoleşte!... Dă-mi mie hăţurile! Emanuel în culmea furiei dete un bici calului şi trăsura intră în apă.
Câteva secunde calul trase din toate forţele, dar în mijlocul canalului roţile trăsurii intrară până la jumătate în nisipul umed şi se împotmoliră.
În zadar Emanuel trăgea disperat hăţurile şi lovea calul. Situaţia era extrem de gravă, trăsura rămase nemişcată, marea urca mereu, valurile erau la zece metri...
Palidă de spaimă, Solange îşi scoase într-o clipă ciorapii şi pantofii şi alergă într-o goană nebună pe plajă căutând ajutor. Emanuel zăcea inert în trăsură, întins cu faţa în sus, cu tâmplele zvâcninde, zdrobit de emoţie, de iritare şi de spaimă.
Valurile îi foşneau în urechi ca o vijelie ce-i intrase în creieri... în timp ce parcă tot sângele dintr-însul şi apa, şi oceanul, şi aerul ar fi început să fiarbă, să clocotească...
Într-o minută Solange se întoarse cu câţiva marinari. Oamenii deschiseră trăsura, îi scoaseră cu tot cu cadrul pe care stătea întins şi îl depuseră dincolo de canal pe nisip. Apoi deshămară calul şi împingând voiniceşte scoaseră trăsura din apă.
Porniră cu toţii spre esplanadă.
Era un cortegiu care îl ulcera pe Emanuel până în fundul sufletului. Aşa întins cum stătea pe cadru, dus pe umeri de câţiva marinari vânjoşi, abia scăpat dintr-un teribil accident, îşi reluase firul logic al iritaţiei:
„Încă asta mai trebuia... să-i datorez recunoştinţă!" se gândi el cu amărăciune.
În fruntea convoiului mergea Solange în picioarele goale, cu ciorapii şi pantofii în mână. Apoi venea trăsura goală împinsă încet de doi marinari cu pantalonii suflecaţi până peste genunchi, Emanuel dus pe cadru, ca un mort ilustru pe un scut şi, în sfârşit, calul după ei, ţinut de hăţuri de un băieţaş.
În urmă, copiii (de unde se strânseseră atâţia?) şi câteva persoane ce comentau accidentul (de unde, de unde veniseră deodată?). „O veritabilă înmormântare de şef militar", gândi Emanuel.
Solange întorcea din când în când capul, zâmbindu-i cu o inocenţă care îl ardea.
Întors la sanatoriu, îi mulţumi cu o efuziune extraordinară, pentru ca să se tortureze interior cât mai crunt.
Şi pentru a-şi acorda suprema pedeapsă pentru slăbiciunea ce-o avusese la telefon, scoase din buzunar bricheta secretă care trebuia ferită de privirile ei:
- Îţi place? întrebă el. Ţi-o dau...
E ultimul lucru pe care i-l dăruiesc, gândi el. Obiectul care va pune sfârşit idilei noastre. Poate că dacă nu l-ar accepta totul ar continua, dar de vreme ce l-a luat înseamnă că iubirea noastră trebuia să sfârşească aici..."
Îl chinuia cumplit gândul despărţirii.
Era însă imposibil de întrevăzut o soluţie. Să plece de la sanatoriu? Când şi unde? Va rămâne tot la Berck şi Solange îl va găsi repede.
Într-una din zilele următoare interveni însă o întâmplare cu totul neaşteptată. Emanuel evada din sanatoriu în mod atât de simplu şi de surprinzător încât mult timp fu stupefiat de extraordinara dezinvoltură a aventurii sale.
S-ar fi zis de o experienţă de magie... „închide şi deschide ochii!" Se găsea acum într-o odaie de sanatoriu şi iată că deschizând ochii...
În luna mai începea la Berck invazia vilegiaturiştilor. Întreg oraşul îşi schimba atunci aspectul ca şi cum ar fi fost cucerit de o hoardă sălbatică.
În sanatoriu se pregăteau odăile de la etajele neocupate în timpul iernii. Se pornea o agitaţie nesuferită pe scări şi coridoare, se frecau parchete, ligheane de apă zăceau pretutindeni, uşi pocneau în fugă şi fete de serviciu transpirau greu frecând alămurile de la ascensor, încet, încet, sanatoriul se transforma în hotel. Bolnavii nu mai aveau voie să stea cu cărucioarele pe coridoare. Asta putea produce impresie rea asupra clienţilor estivali.
Începea apoi erupţia gramofoanelor. Era mai întâi într-o seară un zbârnâit clar, o vibrantă melodie de violoncel într-o odaie undeva pierdută în etaj, apoi a doua zi simfonia se amplifica şi un patefon de voiaj susţinea violoncelul cu o melodie de piculine, pentru ca în fine, într-o altă odaie, ca o intervenţie furtunoasă într-o operă wagneriană, să izbucnească imediat feroce şi tonitruantă o fanfară militară... Din odaie în odaie se infiltra virusul muzicii teribile şi devorante, în câteva zile întreg sanatoriul vibra frenetic într-un amestec complicat de orchestre, viori, marşuri şi romanţe. Clădirea se transforma într-o imensă uzină de ronţăit plăci de gramofon.
Înnebuniţi de nesomn, bolnavii îşi astupau urechile cu vată, cu ceară, ori le acopereau cu totul, legându-se la cap cu fulare.
Emanuel lua trăsura şi părăsea îngrozit hotelul. Plaja era şi ea invadată. Cabinele se înşirau la nesfârşit aduse de pe maidane unde zăcuseră toată iarna printre bălării. Familii întregi locuiau între patru pereţi de scânduri cu uşile deschise spre larg. Se spălau rufe acolo şi se făcea dulceaţă, copiii scânceau, în timp ce tatăl familiei cetea ziarul, întins pe jos, sorbindu-şi lent cafeaua amestecată cu nisip. Plaja însăşi era găurită, răscolită, scobită în şanţuri, tranşee şi castele... O imensă clamoare se ridica de pe întinderea ei, amestecată cu ţipetele disperate ale negustorilor de mingi şi bomboane. Din toate colţurile, din toate cabinele se revărsau, într-o scurgere nestăvilită, pâraie de hârtii mototolite, râuri pline de ziare vechi, hârtii şi cutii goale, şi iar hârtii, un ocean de murdărie lângă oceanul cu valuri.
Emanuel îşi căuta ascunzişuri prin dune, departe de şoselele pline de automobile, în afară de oraş se găsea un loc tăcut şi izolat cu totul de circulaţie, unde se ducea adesea când era singur. Acolo nu o adusese niciodată pe Solange. îşi păstra acest refugiu pentru orele de desăvârşită singurătate.
Ar fi vrut să rămâie tot timpul ascuns acolo, să nu se mai întoarcă la sanatoriu. Era un loc sălbatic, părăsit de oameni. Câteva vile cu pereţi coşcoviţi şi acoperiţi de iederă se ridicau din nisipul ce le îngropa pe jumătate; nimeni nu locuia în ele. Fusese vorba pe vremuri ca să se clădească o staţie de cale ferată şi să se creeze acolo un cartier de vile luxoase izolate de oraş. începuseră chiar lucrările când războiul întrerupse totul. Se mai vedeau şinele de-a lungul oceanului, roţile la câteva vagoane printre buruieni şi zidurile dărăpănate ale vechii staţii, în după-amiezele de vară câteva găini ciuguleau ierburile printre ruine, în timp ce un cucoş se suia pe coama unui zid şi fâlfâind din aripi lansa câte un cucurigu strident şi prelung ca o chemare disperată a pustietăţii. O singură cârciumă, un local mic cu verandă plină de muşcate roşii, stăruia ca un ultim rest de viaţă... Veneau acolo să bea câte ceva, destul de rar de altfel, marinarii care se rătăceau cu plasele de pescuit în acele locuri.
Emanuel se împrietenise cu cârciumarul. Stătea ore întregi în faţa verandei, pe o ridicătură de nisip de unde vedea până departe oceanul şi domina oarecum locurile, vilele încremenite în nisip, gara dărăpănată şi întinderea ondulată a dunelor.
- Ce păcat că nu s-a făcut aici staţiunea proiectată, îmi ridicam un hotel de toată frumuseţea! spunea cârciumarul, un om înalt, puţin adus de spate, cu pomeţii obrajilor vineţi şi cu părul alb veşnic răvăşit de vânt. Purta în ochi melancolia calmă a înseşi locurilor acelea abandonate...
- Ehe! ştii d-ta ce şantier a fost cândva pe aici! Ce lucru! Ce hărmălaie! Ce forfoteală! Ajunseseră terenurile de vânzare până la o jumătate de milion...
Şi adăugă cu tristeţe:
În timp ce azi nu se dă pe ele nici o mie de franci... Veneau marinarii cu saci plini de sardele proaspete.
Cârciumăreasa, o femeie mică, rotundă ca o bilă de cărnuri şi grăsime, cu o perucă galbenă decolorată pe cap, se tocmea cu ei crâncen, din zgârcenie şi ca să-i mai treacă timpul, îl servea pe Emanuel cu peşte proaspăt prăjit pe cărbuni.
Într-un rând lui Emanuel îi trecu ceva prin minte. Ce bine ar fi fost să locuiască acolo la cârciumă, în orice odăiţă, oricât de mică, oricât de incomodă, dar izolat de restul lumii. Era câteva zile după întâmplarea cu Solange pe plajă. Cu siguranţă că acolo, în dune, ea nu va da de el. Va dispărea brusc din sanatoriu şi nimeni nu va şti unde a plecat. Îl întrebă pe cârciumar. Omul o chemă pe nevastă-sa ca să se consulte:
- Imposibil, răspunse ea. Aici noi trăim în singurătate tocmai pentru ca să nu avem bătaie de cap. Ducem o viaţă liniştită şi n-avem nevoie, vezi bine, nici de clienţi, nici de pensionari.
Emanuel fu contrariat:
- Şi prin vilele astea nu locuieşte nimeni, absolut nimeni?
- Ba da, răspunse cârciumarul. Într-una singură, în cea de colo...
Şi arătă acoperişul unei vile de piatră pe o ieşitură a falezei, ascunsă de câteva dune foarte mari.
- Dar nu-i locuită tot anul, adăugă el. Vine numai vara o americană cu băiatul ei. Stă câteva luni şi pleacă... Acum e aici de vreo săptămână...
Emanuel rămase puţin pe gânduri.
- Şi doamna asta americană... oare nu m-ar primi să stau la ea? întrebă dânsul. Cu plată, bineînţeles, cu plată...
Cârciumarul şi nevasta lui zâmbiră cu o indulgentă ironie.
- E o femeie bogată, domnule! Ce are ea nevoie de pensionari bolnavi? Şi la urma urmei de ce ţii d-ta să locuieşti pe aici în pustietatea asta? întrebă curios cârciumarul.
- Eh, asta-i altă chestie! răspunse Emanuel. Dar cum aş putea să vorbesc eu dânsa? Să mă duc acolo cu trăsura?...
Cârciumarul rămase uluit:
- Cu trăsura zici? Dar d-ta nu vezi că sunt până acolo dune înalte cât casa? Poţi să te caţeri pe dune? Ai un cal acrobat?
- Spui că a venit de o săptămână? întrebă Emanuel preocupat. Crezi că e acasă acum?
- Poate, nu ştiu, răspunse cârciumarul.
- Ei bine, mă duc să văd şi să-i vorbesc, spuse calm Emanuel, punând mâna pe hăţuri.
- Ce? făcu lung cârciumarul. Cu trăsura? şi se uită la el uluit.
- Cu trăsura, sigur... Doar n-o să merg pe jos!
- Să vedem dacă poţi... îl sfida cârciumarul începând a râde.
- Ei bine, să vedem! răspunse Emanuel acceptând provocarea.
Apucă hăţurile strâns în mână şi porni spre prima dună de escaladat. Erau abia câteva zile de când i se întâmplase accidentul de pe plajă, dar prea puţin îl impresiona acum această amintire.
Începu să-şi îndemne calul. Panta era destul de joasă şi calul trase cu uşurinţă până in vârf.
Când fu pe culme, Emanuel întoarse capul spre cârciumar şi îi făcu semn cu mâna:
- Adio! Adio! Plec în munţi mai departe!... Cârciumarul cu soţia lui şi vreo doi marinari care ieşiseră din cârciumă stăteau toţi pe verandă şi priveau cu gurile căscate năstruşnica trăsură care se căţăra pe dune.
În faţă se întindea o bucată de nisip plană şi apoi nişte ridicaturi mult mai înalte, un şir întreg, pus parcă anume acolo ca o barieră.
Emanuel se angajase într-o aventură la care nu voia să renunţe în nici un chip. îl biciuia acum ambiţia şi mai ales teribila curiozitate de a o vedea pe proprietara vilei.
Cârciuma dispăruse după nisipuri; nu avea nimic mai bun decât să îndrăznească mai departe...
Se apropie la o mică distanţă de movile şi se opri. Aşteptă ca să se odihnească iapa câteva minute, apoi trase brusc de hăţuri şi din nou calul urcă dintr-o singură goană până sus.
Acum restul era joacă; cele câteva ondulaţii până la vilă le parcurse cu uşurinţă.
Se trezi în faţa clădirii; obloanele erau închise, poarta încuiată, îl păcălise oare cârciumarul? Vila era oare pustie? începu să bată cu coada biciului în gard; loviturile răsunară în toată împrejurimea cu ecouri repetate ce se repercutau din dună în dună ca un cuvânt de ordine, în curte izbucni un lătrat de câine şi imediat un oblon se deschise.
În cadrul ferestrei apăru o femeie roşcată, într-un halat violet:
- Ce este? Cine-i acolo? ţipă ea căutând cu privirea cine bate. Deodată îl descoperi pe Emanuel cu trăsura în faţa porţii şi rămase stupefiată.
- Ce este? întrebă ea uimită. Ce doriţi? Şi cum aţi venit până aici cu trăsura?
Emanuel vru să ţipe, dar lătratul câinelui îi acoperea vocea; făcu semn cu mâna femeii să scoboare.
Un băiat de vreo cincisprezece ani, înalt, voinic, cu aceeaşi nuanţă roşcată a feţei, descuie poarta. Emanuel intră cu trăsura în curtea mică, cimentată. Câinele sărea in jurul trăsurii, lătrând asurzitor.
-  Taci... taci... îl domolea băiatul apucându-1 de grumaz şi luptându-se cu el. Era un câine negru enorm, aproape tot atât de înalt cât şi stăpânul său când se ridica în două picioare şi se sprijinea cu labele dinainte pe umerii lui.
Emanuel privea vila. Construcţia părea mai mult neglijată decât veche, în vârf, sub coama acoperişului stătea înfiptă o tăbliţă ruginită, invadată de iederă. „Vila Elseneur", descifra el.
Într-un sfârşit apăru şi doamna de la fereastră, îşi aranjase puţin părul şi probabil că se pudrase. Adierea vântului aduce până la Emanuel un vag parfum de toaletă feminină, dulceag şi plăcut.
- Ce doriţi? întrebă ea.
Emanuel se recomandă. Ea îi întinse mâna, îşi spuse numele, d-na Tils, şi brusc cu un ton foarte familiar: Ce mai faci?
Era obiceiul englezesc de a aborda cu această formulă chiar cunoştinţele de o clipă.
- Iertaţi-mă că vă deranjez atât de dimineaţă, spuse Emanuel. Am trecut pe aici cu trăsura...
- Cu trăsura!?... repetă ea uimită.
- Şi mi-au plăcut nespus de mult locurile acestea. Mi s-a spus că e singura vilă locuită şi... aş vrea să vă întreb ceva...
Emanuel ezită, apoi spuse repede fraza pentru a scăpa de obligaţia de a o pronunţa, aşa cum se bea pe nerăsuflate o doctorie amară.
Iată... dacă s-ar putea... aş vrea să stau pe aici... îmi place solitudinea asta. Dv. n-aţi accepta ca să locuiesc în vila dv..., n-aţi primi un pensionar?
- Pentru asta m-aţi chemat? spuse femeia izbucnind într-un râs uşor. Emanuel avea o figură atât de zăpăcită, încât nu putea decât stârni râsul. Observă că în timp ce râdea pe obrazul ei apăreau cute adânci. Era desigur o femeie mai în vârstă, dar poseda o dezinvoltură admirabilă în gesturi şi o îngrijită aparenţă de tinereţe.
- Îmi pare foarte rău, spuse dânsa, dar nu pot primi pensionari, n-am primit niciodată şi nici nu m-aş pricepe în asemenea cazuri.
În timp ce vorbea, izbucni deodată în odaia de la etaj, a cărei fereastră rămăsese deschisă, o formidabilă ruculadă de ţipete, ca imprecaţiunile unei bătrâne arţăgoase care se ceartă pe ton ascuţit cu cineva.
Emanuel se uită nedumerit la fereastră, fără a întreba însă nimic. Ea îi observă mirarea:
- Ştii... nu stau singură în vilă. În afară de Irving, băiatul meu, şi de bucătăreasă, am şi un invitat... E o persoană extrem de nervoasă, după cum vezi, care ţipă şi înjură teribil... Te rog, Irving, du-te şi adu-l aici! spuse ea.
Băiatul se urcă în casă. ţipetele încetară şi după câteva secunde Irving scoborî în mână cu un papagal.
- Spune bună ziua! îl îndemnă d-na Tils.
Papagalul lansă o formidabilă înjurătură, începură cu toţii a râde. Papagalul ciuguli d-nei Tils părul, trăgând de el cu putere. Un câine, un papagal... Emanuel era consternat că nu putea locui acolo. Se hotărî să plece.
- Şi pe unde o să te întorci?
- Tot peste dune, aşa cum am venit... Irving vru să asiste şi el la urcarea dunelor.
- Bravo! Bravo! ţipă el bătând din palme, când Emanuel fu în vârf.
În aceeaşi după-masă, în timp ce colinda trist străzile şi se oprise cu trăsura la o vitrină, cineva se apropie de el să-i vorbească. Era d-na Tils, dar în toaleta de stradă aproape că n-o recunoştea.
-Aş vrea să-şi spun ceva... Ştii, m-am răzgândit şi aş fi dispusă să te primesc la mine... dacă în schimb ai putea să dai lecţii de matematică fiului meu... Am o odaie mare, un salon, cu vederea la mare. Dar te pricepi la matematici?
Emanuel o asigură că mai dăduse asemenea lecţii şi acceptă cu bucurie. Simţea el bine că de dimineaţă lucrurile se petreceau în ziua aceea cu o agreabilă fragilitate plină de surprize. Se lăsă dus de întâmplare cu sentimentul unei delicate voluptăţi interioare:
- Şi când pot veni, doamnă, cu valizele mele?
- Când vrei, răspunse dânsa. Chiar mâine...
- Atunci vă rog să mă aşteptaţi la zece dimineaţa...
...Şi când deschise ochii...
Încăperea în care se găsea acum era un salon foarte vast, cu uşile deschise spre ocean. Tablouri de gust englezesc, în cadre cu aurul şters, atârnau pe pereţi. Unde reprezenta o impozantă scenă de vânătoare, cu călăreţi în haine roşii adunaţi înţr-un luminiş de pădure, înconjuraţi de haite de câini şi de gonaşi ce sunau din cornuri de alamă, iar altul înfăţişa un bătrânel în halat de noapte cu părul alb şi pielea fină a obrazului tare zbârcită, aşa cum o au toţi bătrânii pe litografii, pregătindu-se de culcare, în fund se putea vedea patul lui de modă veche, cu stâlpi şi perdele înflorate de creton.
Valurile oceanului foşneau haotic în enormitatea salonului. Ziua atârna greu de nori cenuşii, scoborâţi ca un plafon peste dune.
Emanuel privea tablourile de pe pereţi. Era acolo însăşi situaţia lui sintetizată în acele două scene de gravură. Bătrânelul care se pregătea de culcare era el însuşi, în solitudinea de acum a vilei „Elseneur". Aşa, ca şi bătrânelul, retras de lume, într-o odaie necunoscută, calm, singur în mijlocul unor mobile vechi şi desuete. Şi alături tabloul de vânătoare de a cărui hărmălaie bătrânelul părea că se fereşte întorcându-i spatele, reprezenta exact vuietul oraşului de care Emanuel fugise.
Perdelele grele de catifea vişinie se agitau luate de vânt ca banierele funebre ce atârnă în saloanele mortuare. Emanuel închise obosit ochii. Totul se petrecuse miraculos şi de dimineaţă de când îşi făcuse bagajele în camera de hotel, până la această oră târzie din după-amiază, când se afla în dune, pensionar al d-nei Tils, ziua îşi schimbase cu desăvârşire aspectul, ca şi cum ar fi făcut parte din alt an şi din alt sezon, din altă realitate... Cine ar fi bănuit că în ascunzişul acela, pierdut printre valurile de nisip, se afla el, Emanuel, Emanuel de totdeauna? Parcă îşi schimbase identitatea...
Zăcea într-un colţ al salonului puţin zăpăcit, ca o vietate aruncată de ocean într-o scobitură de stâncă. Aştepta şi el nemişcat un val salvator care să-l readucă în plină viaţă, în plină înţelegere a lucrurilor.
Îşi reamintea, ca de nişte fapte vechi, petrecute de demult, tot ce se întâmplase în aceste două zile: cum îl anunţase de plecare pe director chiar în momentul când se întoarse din oraş, după convorbirea cu d-na Tils; cum îşi făcuse valizele în grabă.
- Şi care este noua dv. adresă? întrebase directorul.
- Inutil să v-o dau, răspunse Emanuel. Voi veni eu însumi din când în când să-mi ridic corespondenţa.
Apoi, cum ajunse la vila „Elseneur", exact la zece dimineaţa, aşa cum anunţase.                                                                           	Îl urcară pe scări bucătăreasa, Irving şi cârciumarul care veni să dea o mână de ajutor.
Cârciumarul mai ales era extraordinar de uimit că d-na Tils îl acceptase în pensiune.
- E adevărat că n-o cunoşti dinainte? căuta el să descoase pe Emanuel, pe şoptite.
-  E adevărat! E adevărat! răspunse iritat Emanuel. Ştiu eu ce-i adevărat şi ce nu în toată chestia asta?
Acum aştepta masa de seară. Se întunecase de-a binelea. Marea ajunsese în flux până la picioarele falezei şi izbea în dig cu bubuituri surde şi regulate. Stătuse toată ziua singur în salonul vast şi gol. Auzea la etaj din când în când ca o ruculadă silabele răguşite ale papagalului şi de afară lătrături rare de câine.
Unde era sanatoriul? Şi Solange? în tăcerea bine aerisită din salon nici o imagine nu se putea închega până la o consistenţă mai grea.
Bucătăreasa aduse o lampă aprinsă şi o puse pe masă. În jurul abajurului, roata de lumină stabili pe pluşul întins o arenă minusculă de circ, în interiorul căreia florile clorate ale catifelei executau stranii acrobaţii imobile...
În zilele calde, Emanuel se odihnea pe terasa din faţa salonului, întinderile oceanului străluceau în paiete de diamante ca o fantastică rochie de bal, înspumată de dantele. Claritatea apei devenea o gelatinoasă aureolă şi împânzea ochii. Imense pete de lumină se topeau în aer lăsând în urma lor un contur verde şi imaterial. Valurile atunci deveneau în depărtare întunecate ca albastrul de cobalt...
Slutea adesea de vorbă cu d-na Tils. Ea îi povestea despre bărbatul ei cu care venise la Berck, bolnav şi el de Morbul lui Pott şi care murise acum opt ani, chiar acolo în vila „Elseneur". Şi lui îi plăcea solitudinea dunelor, şi el trecuse într-o zi cu trăsura pe acolo şi se oprise fermecat în faţa vilei, nemaivrând să locuiască altundeva decât acolo. Cumpărase vila cu un preţ de nimic de la municipalitate. Şi el avusese odaia lui, în salonul dinspre mare.
- Iată de ce te-am primit la mine, spuse ea. Când te-am văzut atât de trist că nu poţi sta pe aici, mi-am reamintit de melancolia bărbatului meu şi de nespusa lui sete de singurătate, în amintirea lui te-am acceptat... în amintirea lui şi pentru că, în vila asta în care el s-a pierdut..., vreau ca un om tânăr să se vindece...
Vorbea cu simplicitate şi cu un accent de mare devoţiune. Era o prietenie spontană şi naivă pentru Emanuel, asemănătoare dragostei ce o purta câinelui, fiului ei şi papagalului, cu aceleaşi expresii şi acelaşi ton în voce pentru toţi.
Zilele treceau însorite şi calme. Solange... unde putea fi Solange? Se împlinea aproape o lună de când se mutase la vilă şi n-avea nici o veste despre dânsa.
În aerul desuet al vechii clădiri, în transparenţa vieţii pe care o ducea acum, nu se mai închega nici o umbră din acelea care odinioară îl parcurgeau tăcute.
Zăcea în soare, răspândit, iluminat şi limpede, clar ca o apă prin care nici o imagine nu putea trece lăsând urme.
Îşi dădea acum seama cât de profundă şi cât de fragilă fusese dragostea lor.
Şi cât de fragilă fusese însăşi viaţa lui până atunci, cât de inconsistentă era toată realitatea zilelor care treceau prin el ca un râu liniştit, a cărui scurgere o simţea bine printr-însul când rămânea inert, cu ochii închişi. Într-o zi scrise d-rului Ceriez întrebându-l când şi unde poate să vie pentru a fi examinat. Primi un răspuns scurt:
„Prietene dispărut,
Vino când vrei la clinica sanatoriului şi cel mai bine, mâine la zece dimineaţă. Mă întreb cum de ai descoperit vila „Elseneur". Omagii d-nei Tils.
Dr. Ceriez"
Emanuel rămase surprins. De unde cunoştea doctorul pe d-na Tils? O întrebă.
- Era unul din cei mai buni prieteni ai soţului meu. Venea adesea pe la noi, răspunse dânsa. Cunoştea bine locurile astea şi ar fi locuit desigur pe aici dacă n-ar fi fost doctor. Suferă şi el de incantaţia pustietăţii...
Emanuel trimise a doua zi dimineaţa pe Irving în oraş să-i aducă o trăsură de bolnav. Se aduse trăsura în uşa cârciumei. Până acolo Emanuel fu transportat peste dune, întins pe cadru. Clinica în dimineaţa aceea era pustie. Intră de-a dreptul în sală, îndată ce sosi. Consultaţia nu dură decât câteva minute. Doctorul Ceriez privi atent locul abcesului, introduse mâna sub ghips şi pipăi vertebrele.
- Cred că o să-ţi scot corsetul, spuse el, şi peste o lună sau două, vei putea începe, poate, a merge pe picioare.
- Îmi scoateţi ghipsul? întrebă ameţit de bucurie Emanuel. Adevărat? De când îl avea pe corp se obişnuise într-atât cu dânsul, încât nici nu se mai gândea că ar putea fi scos cândva. Socotise mizeria asta ca o funcţie organică în plus, insuportabilă, însă definitivă. A simţi corpul din nou liber i se părea ceva neobişnuit, un eveniment de început de viată, o nouă apariţie pe lume.
- E adevărat, dar? murmură el zăpăcit.
- Da... Sâmbătă dimineaţa îl scoatem.
Şi doctorul îi strânse mâna, părăsind încăperea superb, înalt, magnific, cu coafura lui leonină, ca un uriaş binefăcător, ce răspândeşte în jurul lui miracole.
Emanuel aşteptă câteva minute pe coridor să vie brancardierul pentru a-l pune în trăsură.
- Te-am prins! exclamă cineva venind pe la spate şi acoperindu-i ochii cu mâinile.
Emanuel avu o clipă de spaimă. Crezu că e Solange, dar mâinile miroseau puternic a tutun. Era Ernest.
- Unde ai evadat? Când şi cum ai plecat? Ştii, dispariţia ta a stârnit senzaţie în sanatoriu!
Ernest îl pipăia pe piept, pe mâini, ca şi cum nu i-ar fi venit să creadă că îl regăsise.
- Pot spune că te-am căutat în toate sanatoriile din oraş... am cercetat clinică cu clinică... pensiune cu pensiune... am fost şi la poliţie... Unde erai? Unde te-ai ascuns?
Emanuel păstra un mic aer enigmatic. Era o dimineaţă nespus de plăcută, doctorul îi anunţase scoaterea ghipsului, Ernest era intrigat de dispariţia lui...
- Şi ştii cine m-a împins să fac toate cercetările astea? continuă el. Ştii cine a fost persoana cea mai intrigată din sanatoriu?
- Cine?
- Ghiceşte!... Emanuel tăcu şi se gândi.
- Să-ţi spun eu... Isa! exclamă Ernest... Fierbea de curiozitate!... Emanuel constată într-adevăr că dimineaţa devenea tot mai agreabilă. Celina tocmai atunci trecu şi ea pe coridor.
- Ce văd, exclamă dânsa rămânând împietrită, cu mâinile pe piept, în poziţia ei de cărăbuş cu elitrele strânse. Chiar d-l Emanuel? De unde aţi răsărit? Mă duc repede ca să-i anunţ domnişoarei Isa vestea! Dar o să-i spun aşa... pe departe pentru ca să nu fie surprinsă deodată. De câtva timp e suferindă... are mereu febră...
- Aş putea s-o văd? întrebă Emanuel.
- Iată, mă duc să întreb, încă nu se trezise când am plecat în oraş... Celina se întoarse peste câteva minute.
- Vă aşteaptă împreună cu domnul Ernest.
Isa părea într-adevăr obosită, o uşoară somnolenţă ii acoperea ochii.
- Unde te-ai ascuns? Unde ai fugit? întrebă ea pe Emanuel.
În odaie plutea un miros vag de dezinfectante şi materii purulente. Era un miros iute de legume putrede, care izbea vara în odăile bolnavilor cu abcese; parfumul pe care îl pulverizase Celina cu câteva minute mai înainte nu reuşea să-1 acopere complet.
Isa ţinea în mână un album.
- Mă uitam la nişte fotografii vechi... Iată, aici sunt eu...
Întinse albumul la pagina deschisă. O fotografie aproape complet ştearsă reprezenta o fetiţă de vreo doi ani într-un parc cu statui şi copaci ninşi de zăpadă. Avea o faţă atât de mică şi ochi atât de mici încât părea o păpuşă.
- Mă întreb ce gândeam oare în momentul fotografiei, spuse Isa. Ce fel de uimire prezenta pentru mine lumea în acea clipă?...
Şi cu un ton mai trist:
- Ah! clipa acea pură şi naivă fixată pe fotografie!... Ce groaznică înşelăciune!... Câtă amărăciune i-a urmat de atunci...
Ernest privi şi el îndelung fotografia.
Celina deschise fereastra; grădina era plină de bolnavi şi de vilegiaturişti. Emanuel aruncă o privire înspăimântată spre toate aceste grupuri zgomotoase.
Cât de adăpostit de ele se simţea acum! Un gramofon începu să ronţăie, metalic, partea lui de zgomot. Dar nu era numai atât... pe câteva mese se înşirau vreo zece gramofoane de voiaj. Câţiva tineri şi fete schimbau acele şi puneau plăci la fiecare; găsiseră ceva nou.
-  Au inventat de vreo două zile un joc stupid, spuse Isa. Pun gramofoanele la rând şi le dau drumul la comandă; în acelaşi timp... zece gramofoane... cu zece plăci diferite...
Într-adevăr o formidabilă cacofonie de sunete şi urlete izbucni deodată din acele zece aparate puse în funcţiune...
- Şi ce spune directorul? Bolnavii? ţipă Emanuel ca să se facă auzit.
- Bolnavii îşi pun vată în urechi, cât priveşte pe director, el nu spune nimic ca să nu-şi piardă clienţii.
Era o revărsare sălbatică de tonuri, o învălmăşeală de muzici, ca izbucnirea unui cataclism aerian pe care întreaga atmosferă l-ar fi clocit timp îndelungat şi acum l-ar fi expulzat dintr-o dată cu urlete, ţipete şi pocnete asurzitoare.
- Închide! închide fereastra! ţipă Isa îngrozită.
- Pentru ce nu pleci la alt sanatoriu? întrebă Emanuel.
- În toate părţile e la fel, spuse Ernest. Se ştie că vara oraşul aparţine celor vii...
Celina aduse pentru toţi trei cafeaua. Vorbiră despre bolnavii din sanatoriu.
- Şi Tonio? întrebă Emanuel care nu-1 mai văzuse de mult. Ernest avea veşti recente despre el.
- Vă pot da ultimele ştiri... a fost pe aici un frate de al lui ca să ridice un geamantan cu nişte cărţi, pe care le lăsase la sanatoriu... Mi-a povestit lucruri senzaţionale despre dânsul, absolut senzaţionale...
- Ce anume? Spune repede, insistă Isa nerăbdătoare
- Ştiţi că îndată după plecarea d-nei Wandeska, a plecat şi el la Paris, la fratele lui... încă de la Berck luase obiceiul băutului... la Paris însă se tăvălea din bar în bar. În zadar a încercat fratele lui să-l cuminţească, în zadar au fost toate sfaturile, toate ameninţările... într-o seară i s-a întâmplat ceva extraordinar... Fratele lui mi-a povestit aventura râzând, însă pe mine m-a înfiorat... Sărmanul Tonio! Câteva secunde rămase tăcut.
- Aşadar într-o seară după ce a băut cât a încăput într-însul (şi poate chiar mai mult), a umblat aiurit pe străzi câtva timp, apoi s-a culcat pe o bancă lângă o staţie de metro. Deodată fu apucat de o criză de ficat - la alcoolici este lucru obişnuit - şi începu să urle de durere, horcăind şi, beat cum era, tăvălindu-se pe jos. Era două noaptea. Un poliţist care trecea pe acolo, văzând un om zvârcolindu-se pe asfalt, încercă să-1 interogheze, dar nu fu chip să înţeleagă o vorbă din ce bolborosea el. Desigur, se vedea bine că omul se îmbătase, dar urletele de durere semănau mai degrabă cu ale unui rănit... Poliţistul chemă în ajutor pe alţi doi oameni şi Tonio fu transportat la o clinică din apropiere.
Îl băgară repede într-o cameră liberă şi portarul de noapte se duse să caute pe internul de serviciu, în acest timp criza se potoli puţin, durerile dispăruseră probabil, în fine nu se ştie bine ce s-a petrecut, dar când Tonio deschise ochii şi se trezi în încăperea aceea necunoscută, fu cuprins de o furie oarbă. Se ridică din pat, începu să arunce toate lucrurile din odaie, saltelele, pernele pe jos, izbi scaunele, apoi găsi în sertarul unei mese o foarfecă de pansamente, uitată cine ştie cum acolo, o apucă şi ieşi cu ea ameninţător pe coridor, gata s-o înfigă în primul om întâlnit. Spumega de furie; alcoolul fierbea într-însul rău de tot... găsi o uşă întredeschisă unde o geană slabă de lumină pătrundea pe coridor... Şi atunci se întâmplă ceva neaşteptat, terifiant şi ridicul, dând aventurii cel mai grotesc sfârşit... Tonio împinse uşa şi se găsi într-o odaie absolut goală. Zări pe perete o fotografie de femeie, o smulse şi o tăie în bucăţi cu foarfecă. Odaia aparţinea unei îngrijitoare, care avea în pază un bolnav foarte grav... Uşa de alături era deschisă şi se auzeau horcăiturile muribundului, îngrijitoarea plecase pentru câteva momente şi trebuia să revină. Tonio, cu foarfecă ridicată ameninţător... teribil... intră în odaia muribundului şi se găsi brusc faţă în faţă cu un bătrân slab, ridicat în perne, având o faţă hidoasă cu un ochi scurs... Stătea în pat, în capul oaselor, înşirând mătănii şi murmurând litanii cu o voce întreruptă de horcăituri... Ochiul cel bun îşi păstrase toată vigoarea şi acuitatea lui. Era o privire globuloasă şi rece, care îl ţintui pe Tonio în prag.
- Vreau să omor un om... bolborosi el vag şi scăpă foarfecă din mână. Bătrânelul rămase uimit, puse calm mătăniile deoparte şi foarte liniştit făcu cu mâna:
- Apropie-te, tinere... foarte... amuzant... foarte amuzant... Sărmanul bolnav se plictisea îngrozitor în lungile lui nopţi de insomnie şi acum când, în fine, se petrecea ceva interesant în odaia lui, voia să vadă fenomenul mai de aproape.
- Vino, tinere... nu-ţi fie... frică...
Tonio, zdrobit de paroxismul crizei care acum trecuse, căzu obosit pe un scaun lângă pat. Îngrijitoarea bolnavului, care în acel moment intrase după el în odaie şi asistase de câteva secunde la toată întâmplarea, se duse să caute pe cineva în ajutor, ca să-l scoată pe Tonio de acolo.
Când veni înapoi, găsi o scenă care ar fi fost poate foarte impresionantă, dacă în acelaşi timp n-ar fi fost şi grotească... bătrânelul chior, în pat, înşira mătănii şi spunea cu voce tare Ave Maria, în timp ce Tonio, fiorosul asasin de adineaori, cuminte lângă el, blând, potolit, cu glas stins de şcolar ascultător, repeta şi el rugăciunea sub privirea hipnotică şi îngheţată a ochiului unic şi fix... Iată ce mi-a spus fratele lui...
Ernest tăcu.
Cu toţii rămaseră liniştiţi, impresionaţi de povestire. Emanuel se uită la ceas. Era timpul să plece.
- Voi trece poate pe aici sâmbătă, spuse el Isei. Vin la clinică să-mi „dezbrac" ghipsul, adăugă el vesel.
Era cu deosebire bine dispus. Brancardierul împinse căruţul... Emanuel se lăsa dus, complet satisfăcut de dimineaţa aceea, exaltat de gândul că în curând va fi eliberat de corset.
Se gândea la aceasta şi la alte multe lucruri agreabile, când deodată, ajuns în fundul curţii, unde se găsea trăsura, uluit holbă ochii mari... Era însă imposibil să fugă...
În trăsură pe scăunaş, cu un ziar în mână, foarte calmă, îl aştepta Solange...
Emanuel încercă şi el să fie calm.
-  Te-am văzut intrând în clinică, spuse dânsa. lartă-mă că te-am aşteptat până acum. Dacă te supăr...
Într-adevăr o găsise pe scăunaş liniştită şi absorbită de cetirea ziarului la venirea lui, dar tremurul vocii şi respiraţia precipitată care se înteţea sub bluză (aproape că se vedeau bătăile inimii), trădau toată emoţia înăbuşită.
Emanuel nu avea curajul impoliteţelor, în plină zi, săvârşite cu ochii deschişi. În timp ce brancardierul îl încărca în trăsură, o rugă să vină cu dânsul:
- Trebuie să-şi vorbesc, să-ţi explic, spuse el. îndată ce fură singuri, constată cu surprindere că nu avea nimic să-i spuie. Ce anume să-i explice?
Exista undeva în dune o vilă „Elseneur". Se simţea bine acolo. Era singur. Stătea ore întregi în soare pe terasă; regăsise tăcerea... Ce legătură aveau toate astea cu Solange? Se tortura să găsească un cuvânt destul de clar şi de potrivit, în zadar îşi frământa mintea, nu venea nimic, absolut nimic...
Îşi propuse să tacă până ce va număra o sută. Solange, lângă dânsul, rămase şi ea mută, cu privirile puţin aiurite, cu gura strânsă, aşa cum se încrusta în tăcere când o frământa intens un gând interior.
Încet, la pas, calul îi plimba pe străzile unui oraş amuţit şi el. Copitele băteau tăcerea mărunţind-o clar şi parcă exasperând-o. Toată imposibilitatea de a vorbi se ritma în loviturile acestea uniforme, pe caldarâm. Ce să-i spun? se neliniştea Emanuel şi se simţea brusc solidar cu casele din jurul lui, cu obloanele lor trase, cu impasibilitatea copacilor şi perfecta nedumerire a atâtor locuri care, ele, n-aveau nevoie ca să dea nici o explicaţie, nimănui.
„Va exista în fine un moment, mai târziu, când Solange nu va mai fi lângă mine. Voi întinde mâna, de pildă, şi scăunaşul va fi gol, iar eu din nou singur... E vorba acum de a suporta o anumită tăcerea, gândea Emanuel şi tâmplele îi zvâcneau acumulând în plus toată enervarea şi vibraţia intensă a încleştării.
- Şi unde stai? întrebă în fine Solange.
Ah! vorbise cineva? Emanuel tresări, în trăsura aceea, în plimbarea pe străzi dosnice, în ritmul copitelor de asfalt, părea că dizolvase pentru totdeauna posibilitatea de a pronunţa un cuvânt.
Explodă într-o lungă descriere a vilei „Elseneur". Îi spuse cât de bine se simte acolo, îi descrise bucătăreasa, pe d-na Tils, cârciumarul... îi povesti cum ajunsese acolo... Toată constrângerea lui de odinioară nu aşteptase parcă decât un singur cuvânt, pentru a se răspândi în flecăreala asta. Blocul compact al tăcerii nu căpătase decât o singură fisură, dar pentru a se scurge pe acolo în întregime.
Era în fond aceeaşi nerăbdare cu iritaţia de a vorbi, conţinând aceeaşi prezenţă ca şi constrângerea de a tăcea.
Solange apucă hăţurile pentru a opri calul. Se depărtaseră prea mult de oraş în drum spre dune, şi ea vroia să se întoarcă. Un cerşetor traversă drumul. Solange îl opri pentru a-i da câţiva bani. Acum observa Emanuel cât era de transfigurată. Umbla cu mâinile în poşetă, privind totuşi mereu în vid ca o oarbă ce cotrobăieşte prin lucruri, în timp ce lumina ochilor rămâne atonă şi diluată în gol.
Emanuel scoase şi el portofelul, în momentul când îl deschise căzu din el o hârtie mică, păturită cu îngrijire. Solange reveni din adânca ei destrămare şi rămase eu privirile fixate pe bucăţica de hârtie.
- Un bileţel de dragoste? întrebă ea.
În fine, Emanuel îşi dădu seama ce violente otrăvuri filtrase până atunci tăcerea ei. Solange oare pronunţase aceste cuvinte? într-o clipă apăru semnul disperării interioare şi pe obrazul palid, ca nişte stigmate de durere, se iviră două pete de violentă roşeaţă.
- Ce ai, Solange...
Ea tăcu câteva secunde, apoi aspiră mult aer şi vorbi încet, ca un îndepărtat ecou al unui tumult ascuns.
- Mi-e sufletul îngheţat, Emanuel... a îngheţat ceva în mine... mi-e rece... mi-e rece aici înăuntru, şi arătă cu mâna pieptul. Ce e cu biletul acela?
Emanuel ezită.
- Iartă-mă, dar nu pot să-şi spun. Apoi cu un gest rapid îl puse înapoi în portofel, îi părea îngrozitor de rău că nu i-l putea arăta. Era bucăţica de os de la Quitonce. De când îi dăduse infirmul pacheţelul în ziua aceea după operaţie şi până acum nu-l atinsese deloc; ar fi avut o groază imensă să-l deschidă.
Îmi este imposibil să ţi-l arăt, dar îţi pot spune ce conţine... Solange scoborâse din trăsură:
- Îţi mulţumesc... nu mai am nevoie să ştiu... întinse mâna, o mână moale şi puţin umedă pe care Emanuel o ţinu câteva secunde într-a lui ca pe un mic animal mort, cald încă.
- Adio, Emanuel...
- Pentru ce adio? întrebă el surprins. Şi brusc neliniştit:
- Aş vrea să ne mai vedem... să rămânem prieteni... Ea îl privi ca şi cum n-ar fi înţeles că e acolo: -Adio, îţi spun adio...
Şi plecă cu o întorsătură aspră, în momentul exact când lacrimile izbucniră în ochi.
Ziua următoare era aniversarea morţii defunctului d-l Tils.
Încă de dimineaţă începură la vila „Elseneur" pregătirile pentru pelerinajul la cimitir. Emanuel nu dormise bine în noaptea aceea. Avuse coşmaruri teribile şi amintirea viselor mai persista ca o umbră în limpeziciunea dimineţii.
Toată vila era impregnată de mirosul greu de crini şi de narcişi, adu încă din ajun. Era o zi de rituri precise, în care nu se mânca decât frugal; d-na Tils zăcea pe pat, sus în odaia ei, udând batiste întregi de lacrimi bucătăreasa se îmbrăca în negru cu o tocă pe cap şi aşa îşi făcea prin casă toată treaba, scuturând praful şi servind ceaiul cu pălărioara ridiculă în vârful coafurei, iar Irving punea botniţă câinelui ca să nu latre. Mirosea funebru dulceag în aer de la mulţimea florilor strânse în buchete. Când veni ora zece toată lumea se pregăti de plecare. Se ivi o dificultate: cimitirul era departe ei nu se întorceau decât după-amiază târziu. Cu cine avea să rămâie Emanuel? Bucătăreasa, în ruptul capului n-ar fi renunţat la ceremonie, în zadar o rugă Emanuel să-şi amâne pelerinajul pe a doua zi, pentru că şi atunci desigur buchetul ei va fi tot atât de valabil pe mormânt.
- Este azi aniversarea „domnului" şi spuneţi să mă duc acolo mâine. Ce rost are asta? Ce rost pot avea florile mele într-o zi oarecare a anului?
Era ca şi cum spiritul invizibil al răposatului ar fi dat tuturor întâlnire pe mormântul lui în ziua precisă a aniversarului, în altă zi buchetele deveneau de prisos, pentru că spiritul nu se afla acolo.
Ţinea atât de mult la mine „domnul", izbucni femeia în plâns.
- Ei bine, voi rămânea singur, spuse Emanuel. În definitiv n-am nevoie de nimic şi cred că nu va lua foc casa tocmai azi...
Îi pregătiră un săculeţ cu mâncare pentru dejun, lângă dânsul pe măsuţă şi îl aşezară cu căruţul în fundul salonului ca să nu-l ardă soarele. Traseră perdelele şi Emanuel rămase în odaia răcoroasă, în solitudine desăvârşită a vilei...
Pentru întâia oară se găsea singur în toată clădirea. Când îi văzu pe toţi dispărând în dosul dunelor, fu cuprins de o vagă nelinişte.
Uşa dinspre terasă rămase deschisă şi o adiere slabă de aer cald venea din amiaza fierbinte de afară, mişcând încetişor perdelele. Ar fi fost poate mai bine ca uşa să fie închisă, în altă zi, când putea suna să cheme pe cineva, cu siguranţă că n-ar fi observat mişcarea aceasta. Acum însă, şi tocmai fiindcă nu se putea mişca de pe căruţ, ca să închidă uşa, agitaţia inutilă şi monotonă a vălurilor de catifea în marginea odăii, îl agasa cumplit.
Încercă cu braţele căzute să atingă roţile căruţului pentru a se îndrept spre uşă, dar nu izbuti decât să se irite mai mult şi să se încălzească pani la năduşeală. Ziua se condensase într-o căldură apăsătoare şi irespirabilă
Se auzea sub terasă foşnetul molcom al mării ca a respiraţie gâfâindă şi insuficientă. Toate lucrurile se petreceau scăzut şi înăbuşit. Emanuel sub ghips zăcea într-o arzătoare şi acidă umezeală de transpiraţie.
Deodată pe una din dunele dinspre cârciumă apăru factorul poştal. Ah! foarte bine! gândi Emanuel. Îl voi ruga să închidă uşa...
De obicei factorul ocolea vila şi dădea scrisorile la bucătărie pentru d-na Tils. Emanuel nu primea mai niciodată nimic. De data asta factorul se îndreptă direct spre terasă.
-Vă aduc o scrisoare, spuse el, intrând roşu la faţă, leoarcă de sudoare.
- Pentru mine? întrebă surprins Emanuel.
Era un plic mare, cu chenar de doliu cu adresa scrisă la maşină. Factorul se grăbi să plece pentru a face mai repede un popas la cârciumă.
- Închide te rog uşa, strigă Emanuel în urma lui.
Când se găsi în fine singur, rupse scrisoarea şi rămase uluit de surpriză. Ar fi vrut acum să ţipe şi să cheme înapoi pe factor, dar era prea târziu. Dunele stăteau pustii, în soare şi oricât de puternic ar fi strigat, tot nu l-ar fi auzit nimeni. Se închisese în mod stupid în salon ca într-o capcană. Ar fi trebuit să aibă prudenţa de a deschide plicul în prezenţa factorului... Acum, era prea târziu, învârtea în mână hârtia cu conţinutul amar şi crispat, în marginea ei se înşirau câteva desene macabre, un craniu cu două oase, un schelet, şi la mijloc doar un rând:
„Când vei citi aceste cuvinte... Adio! Solange"
Emanuel simţi că toate forţele din el se scurg şi îl lasă epuizat. Căldura de afară deveni teribil de uscată.
În gură nu mai avea pic de salivă. Emoţia îl apăsa ca un nod în gât. Ar fi vrut ca sensul scrisorii pe care o sucea şi o răsucea în mână să nu fie atât de limpede, îl iritau mai ales desenele prost făcute şi schiţate desigur în grabă. Ah! pentru asta Solange se despărţise de el cu un aer atât de trist în ziua precedentă. Acum înţelegea totul.
Unde se găsea oare dânsa în acest moment? Zăcea moartă pe pat în odaia ei de la pensiune, ori mai horcăia în raluri grozave, cu ochii peste cap, înconjurată de toată adunătura de portărese şi oameni curioşi ce acompaniază faptele diverse?
Poate că mai era timp de a o salva. O clipă în astfel de cazuri cântărea o importanţă extremă, îi veni în minte să se târască pe burtă până la cârciumă peste dune ca să trimeată pe cineva în oraş, dar ghipsul îl ţintuia pe căruţ ca o gheară care l-ar fi strâns puternic, fără posibilitate de scăpare. Îşi spuse de câteva ori, dându-şi slabe încurajări, că biletul nu era chiar atât de ameninţător şi sinistru, dar când îl reluă de pe masă şi îl examina din nou, descoperea în el încă mai multă disperare şi demenţă.
În zadar încerca să închidă ochii şi să aştepte... nimeni nu poate măsura trecerea timpului cu propriul său puls. În jur lucrurile zăceau în disoluţie şi zăpuşeală. Toată zbaterea lui se topea moale în abandonul zilei vaste şi inconsistente. Simţea bine că atenţia încordată cu care ţintea cel mai mic zgomot din dune se pierdea inutilă in aerul vaporizat de căldură. Era o senzaţie ciudată, ca dezlănţuirea în vis-a unor forţe puternice ce se desăvârşeau în propria lor moliciune. Peisajul devenise pustiu până la dezolare, în timp ce nerăbdarea se închircea tot mai mult într-însul, ca nucleul unic al acestei zile exasperante.
Rămase aşa halucinat, privind cu ochii mari deschişi, prin geamul uşii, linia subţire a extremităţii azurii ce limita nisipul, până ce conturul dunelor se frângea ca sticla în pete luminoase ce-1 înţepau în ochi.
„E imposibil ca să se întâmple un lucru pe care îl aştepţi cu prea multă nerăbdare, îşi spuse el. Intensitatea aşteptării îl goneşte ca un vârtej de ape care aruncă în afară toate obiectele ce cad în rotaţia lui... Până ce nu mă voi calma, nu se vor întoarce..."
Şi încerca în zadar să se liniştească.
„În cuprinsul aceleiaşi zile, gândi el, zace şi nerăbdarea mea şi întâmplarea cu Solange. Ce face ea oare acum? E moartă? E vie?"
Poate că plânsul i-ar fi făcut bine, dar ar fi fost şi el o acţiune prea exactă în mijlocul placidităţii moleşitoare a lucrurilor din jur...
Când, peste un ceas, se întoarseră în sfârşit cu toţii de la cimitir, Emanuel nu mai avu decât slabe puteri, pentru a-l ruga pe Irving să alerge cu bicicleta în oraş:
- În caz că odaia ei este închisă, să fie deschisă cu forţa, spuse Emanuel cu glas moale. Să se caute... să se cerceteze pretutindeni, este vorba de ceva foarte grav. Şi dacă o găseşti pe doamna Solange, dă-i acest bilet...
Aşternu în grabă câteva rânduri pe care nici el nu le înţelegea prea bine...
În fiecare seară, înainte de culcare, d-na Tils venea în odaia lui Emanuel să stea puţin cu el de vorbă şi să-i dorească „noapte bună".
În seara aceea însă, prea obosită după pelerinajul de la cimitir, îşi ceru scuze că nu poate scoborî din odaia ei. Emanuel era şi el frânt de emoţiile de peste zi. Irving îi adusese răspuns din oraş că doamna căreia i se adresa biletul plecase de la pensiune de la amiază şi nu revenise până la ora aceea... Mai era lumină încă afară când toată lumea se culcă în vila „Elseneur", după ziua aceea plină de osteneli şi peripeţii.
Emanuel ceru să fie trase şi perdelele grele de catifea peste ferestre pentru a fi mai întuneric în odaie, dar lumina venea dinspre terasă şi mult timp se chinui în perne, neputând să aţipească. Claritatea albastră a serii de vară zumzăia dincoace de pleoapele închise.
Adormi într-un sfârşit, într-un somn greu, fără vise. îl cuprinse o transpiraţie abundentă şi se trezi după un ceas de somn într-un lac de umezeală. Aprinse lampa, se uită la ceas, era ora zece. Afară se întunecase şi în toată vila domnea o profundă tăcere.
Încercă să citească dar nu izbuti, era prea multă linişte, şi cuvintele se detaşau din carte atât de netede şi de rotunde, încât nu mai aveau nici un înţeles.
Deodată auzi paşi pe ciment, în curte. Irving închisese câinele ca să nu latre. Se auzea bine cum cineva umblă şi încearcă fereastra, apoi uşa.
În momentul când vru să cheme pe cineva, se auzi soneria de la intrare zbârnâind strident.
- Cine e? ţipă Emanuel.
De afară nu veni nici un răspuns. Soneria zbârnâi mâi îndelung, mai insistent. Acum bucătăreasa se trezise şi venea în papuci cu paşi târşâiţi pe coridor.
- Aici e vila „Elseneur"? întrebă de afară o voce în care Emanuel nu descoperi nici un accent cunoscut.
Bucătăreasa întredeschise uşa şi schimbă câteva şoapte cu persoana care sunase, apoi veni la odaia lui Emanuel şi bătu încetişor.
- Ce este? întrebă el surprins.
- A venit cineva să vă vadă... Spune că trebuie numaidecât să vă vorbească. Bucătăreasa intră în odaie. E o domnişoară... care... o fată... dar mi se pare că e cam aşa... şi făcu un gest arătând spre frunte... spune că aţi chemat-o.
Emanuel abia acum îşi aminti de Solange.
- Bine, spune să intre...
Aduse lampa mai înspre mijlocul mesei şi ridică flacăra; odaia se lumină brusc ca un om care ridică sprâncenile în aşteptarea unei surprize.
În prag apăru Solange.
Era într-adevăr dânsa, dar femeia de serviciu avusese dreptate să se îndoiască dacă e în toate minţile. Tot obrazul îi era murdărit de noroi şi de apă, rochia îi atârna în zdrenţe şi părul despletit se umpluse de nisip, în ce gunoaie se tăvălise pentru a ajunge la aspectul acesta de cerşetoare nebună? Emanuel avu o strângere de inimă mai penibilă decât la primirea scrisorii.
Şi nu era numai atât.
Abia când intră în odaie, el zări în mâinile ei obiectele hidoase pe care le aducea cu dânsa, culese desigur de pe vreun maidan părăsit, într-o mână ţinea o gheată veche, ruptă şi putredă, iar în cealaltă o pasăre moartă, cu gâtul în jos, fără pene, oribilă.
Emanuel rămase îngrozit. Solange cu gura întredeschisă (i se scurgea în colţul buzelor un fir de salivă) rămase şi ea împietrită cu privirile moi, teribil de ceţoase şi de şterse. Ce este? Ce s-a întâmplat? Emanuel ar fi vrut să ţipe destul de tare pentru ca s-o trezească, s-o apuce de mână şi s-o zgâlţâie puternic ca s-o readucă în realitate.
- Ţi-am adus asta... spuse ea, şi puse pe masă pasărea moartă şi gheata. Colorile din obraz îi dispăruseră cu totul, avea o paloare cenuşie şi nedefinită ca a pietrelor, ca a nisipului...
- Te rog, stai jos, spuse Emanuel.
Solange căzu într-un fotoliu muşcându-şi încet buzele şi aspirând din când în când saliva de pe margine. Stătea în plină lumină, înlemnită, privind fix abat-jour-ul lămpii, fără să clipească ori să fie jenată de flacără, ca şi cum ochii ei ar fi căpătat indiferenţa întregului trup, devenind două simple bucăţi de sticlă încrustate în obrazul de piatră.
- M-ai chemat... am venit, spuse ea într-un sfârşit. Emanuel îşi schiţă un mic plan de atac plin de convingeri. „Va trebui să vorbesc cât mai rar şi cât mai limpede ca să mă priceapă... E complet zăpăcită... ameţită de disperare..."
-  Te înţeleg foarte bine, spuse el tare, cu un accent de vădită compasiune în voce. Te înţeleg şi totuşi lucrurile nu puteau fi altfel. Ştiu cât de dureroasă a fost despărţirea noastră...
Şi minţi calm:
- De altfel pentru tine ca şi pentru mine... şi eu sufăr, adânc în carnea, în sângele meu... erai doar o parte din mine însumi.
În odaie ţâşni lumina unui fulger, norii se îndesau afară într-un cer negru de smoală, un tunet se rostogoli ca o bruscă şi imensă destindere a aerului înăbuşit. Căldura se făcu încă şi mai grea; broboane mari de sudoare acopereau fruntea lui Emanuel; lumina circulară a abat-jour-ului închidea odaia într-un spaţiu ermetic şi irespirabil ca într-un clopot de sticlă sub apă.
-  Pentru mine despărţirea a fost tot atât de grea... tot atât de insuportabilă, continuă el. Dar n-am vrut ca dragostea noastră să devie un obicei, înţelegi? Am căutat s-o salvez de la un înec sigur în banalitate. Să rămâie unic ceea ce a fost atât de pur şi de extraordinar...
- Atât de pur şi de extraordinar, repetă Solange cuvintele în neştire, îşi trecu mâna peste ochi ca pentru a goni o imagine obsedantă, poate o amintire.
- Şi apoi, spuse Emanuel, n-am vrut decât să întrerup această iubire a noastră şi nicidecum s-o sfârşesc... Să creez în ea o pauză... o tăcere... în care să se precizeze şi să devie mai puternică...
Tot ce spunea îi suna în cap ca o reacţie searbădă pronunţată de o gură străină. Se asculta vorbind, aproape cu complezenţă. Cuvintele păreau ele însele atrofiate de căldură. Unde se petreceau toate acestea? Cu siguranţă că noaptea căzuse cu tot conţinutul ei hidos şi sufocant în apa unei oglinzi deformante şi se desfăşura acum în aerul fragil şi nesigur de dincolo de sticlă...
Solange îşi frământa mâinile, răsucindu-şi degetele.
Deodată recunoscu pe masă scrisoarea trimisă de dimineaţă. Emanuel îi urmări privirea, apoi apucă subit hârtia şi cu un gest superb o desfăcu şi o rupse în bucăţi.
-  Ce înseamnă ameninţările astea? spuse el cu o bruscă violenţă, aruncând bucăţile în scrumieră, ca şi cum i le-ar fi aruncat Solangei în faţă.
Asta isprăvi s-o doboare. Era poate cea mai atroce şi mai brutală dezamăgire din ziua aceea. Cu profundă umilinţă privi hârtiile din scrumieră şi faţadei căpătă un aer încă mai supus şi mai docil de animal bătut.
- Îţi repet că despărţirea noastră nu este decât provizorie, reluă Emanuel. Şi chiar de ar fi definitivă... se răzgândi el. Oare n-am scos din dragostea noastră tot ce putea fi mai pasionant?... Tot ce a fost unic şi inimitabil?
- Da, tot... tot... repetă Solange şi se vedea bine că nu ştie ce spune. Apoi cu ochii aproape închişi:
- Auzi?... Marea... Marea... foşneşte mereu... şi duse moale mâna la frunte.
În noapte, afară, fulgerele se înteţeau şi furtuna devenea tot mai apăsătoare, ca o luptă grozavă între forţele norilor gata să plesnească şi zăpuşeala amorfă şi anihilantă ce îi ţinea în loc. Câteva picături grele răpăiră iute pe acoperiş, dar vântul izbucni mai vijelios şi îndepărtă din nou ploaia. Era foarte târziu. Bucătăreasa asculta poate la uşă. Emanuel fu cuprins de nerăbdare.
- Tot zbuciumul ăsta... Toată agitaţia asta, ai fi putut să mi le eviţi, strigă el furios. Tu nu-ţi dai seama că sunt... un om bolnav?... Un infirm?
Aceste cuvinte îl emoţionară: osteneala, transpiraţia sub ghips, toată enervarea din seara aceea se destinseră subit. Izbucni în plâns. Da, Emanuel plângea cu lacrimi mari, sărate, pe care le sorbea pe colţul buzelor... îşi acoperi faţa cu mâinile şi se băgă sub plapomă. Era salvat: plângea, atâta tot, şi nu mai vroia să ştie de nimic din jurul lui. Solange putea să rămâie toată noaptea, ori să plece imediat. O auzi cum se ridică şi vine spre gutiera lui. Apoi simţi căderea unui corp greu peste dânsul, deasupra plapomei.
- Iartă-mă... Emanuel... iartă-mă...
Solange hohotea cu suspine disperate. Ah! nu! la atâta nu mai putea să reziste! El să plângă sub plapomă şi ea deasupra cu părul despletit, cu braţele desfăcute, într-o atitudine de pocăinţă, ca pe gravuri... ah! nu! îi venea acum sincer să râdă. Îşi şterse lacrimile şi întrebă de sub cuverturi:
- Când pleci? O să te apuce ploaia...
-  Chiar acum, răspunse Solange printre suspine. Emanuel scoase capul afară.
Solange, spălată de lacrimi, părea că îşi revine, îşi aranja puţin părul în faţa oglinzii, apoi se îndreptă spre uşă.
- Iartă-mă, Emanuel... am uitat că eşti un bolnav...
- Un infirm, completă Emanuel.
Zări obiectele de pe masă şi vru să le ia cu dânsa.
- Te rog, lasă-le aci! spuse Emanuel cu ferocitate.
„Este mai bine să ştie că au rămas în urma ei semne vizibile de demenţă, gândi el; mâine în plină zi asta o s-o chinuie puţin..."
Solange părăsi odaia.
„În fine... în fine, singur..." exultă Emanuel. îşi şterse cu un prosop faţa şi mâinile. Auzi paşii ei îndepărtându-se afară şi apoi un tunet puternic şi prelung, ca o descărcare de mitraliere. O clipă se gândi că fulgerul ar putea cădea pe Solange, dar gândul acesta în loc să-l întristeze îl învioră mai mult.
Cu vârful degetelor izbuti să atingă şi să ia de pe un raft o sticlă cu alcool, îşi turnă din ea pe braţe, îşi frecă ceafa, faţa, gâtul şi mirosul tare îl ameţi puţin; trase în plămâni aerul reîmprospătat până ce tăria alcoolului îl ustură în nas.
Epuizat de căldură, ameţit puţin de vaporii de alcool, rămase inert în perne, cu capul în sus, frânt de osteneală şi totuşi cumplit de mulţumit.
Stătu astfel mult timp, respirând încet şi regulat, până ce auzi afară începutul ploii, ploaia bună şi liniştitoare ca un duş calmant peste zăpuşeala zilei şi întâmplările ei teribile.
Chiar în dimineaţa aceea Emanuel trebuia să se ducă la clinică pentru a „dezbrăca" ghipsul.
Ploaia spălase atmosfera şi întâmplările de peste noapte; pe masă, în lumina proaspătă şi rece a dimineţii, gheata şi pasărea adusă de Solange păreau nespus de inactuale şi lipsite de importanţă. Se spălă din abundenţă, lăsând să-i curgă şuviţe de apă sub ghips (altădată se ferea cât putea de acest lucru) pentru ca să se mai îmbete amar de clipoceala umedă în care zăcea, să se mai tortureze câteva clipe înainte de a părăsi corsetul.
Cu Solange totul se petrecuse în mod net şi definitiv; acum parcă ghipsul mai rămânea pe el ca un ultim vestigiu al oribilei aventuri. „O dată cu el voi dezbrăca şi toate amintirile mele despre dânsa", îşi spuse el.
Îl însoţea în trăsură Irving şi această prezenţă de adolescent împrospăta parcă şi ea aerul, înaintau pe străzi cu desăvârşire noi, într-o dimineaţă absolut nouă, sonoră şi amplă ca o cupă de cristal.
Intră de-a dreptul în curtea clinicii, unde era aşteptat, îl descărcară repede şi-l duseră înăuntru. Doctorul Ceriez, voluminos, veni imediat, intrând în sală cu un râs ce prelungea o conversaţie din odaia alăturată.
Se aplecă cu atenţie peste burta lui şi pipăi locul abcesului.
- Bine... e perfect, mormăi doctorul satisfăcut, îţi scoatem azi ghipsul şi peste o lună-două poate începi să umbli...
Apucă o foarfecă de pe masă, enormă ca o unealtă de grădinărie, cu vârfurile învelite în tifon pentru a nu-l înţepa, o introduse sub tunica albă şi începu să taie din învelişul gros şi dur.
Se înroşi la faţă de intensitatea efortului. Infirmiera trăgea din răsputeri bucată cu bucată şi le arunca într-o căldare. Era pentru Emanuel ca şi cum însăşi fiinţa lui interioară şi secretă îşi lepăda găoacea ermetică şi apăsătoare. Carapacea pârâia din toate încheieturile şi pânza uscată a ghipsului umplu odaia de praf alb, sufocant. Cu fiecare ruptură care cădea jos, creştea şi exaltarea lui. într-un sfârşit, ultimul fragment de corset fu smuls şi trupul rămase gol.
Dar nu mai era corpul lui de odinioară. O pătură îngrozitoare de jeg cenuşiu şi puturos îl acoperea peste tot cu un strat gros de scârboasă murdărie, care se lua de pe el în cruste mari şi îl umplea de hidoşenie. Infirmiera aduse o sticlă cu benzină. Emanuel închise ochii:
- Te rog să-mi dai înapoi corpul curat şi intact aşa cum ţi l-am predat înainte de ghips, spuse el.
Eva se apucă de lucru frecând cu tampoane ude. Când deschise puţin ochii, Emanuel constată că un mic teritoriu de piele răsărise roz de sub murdărie, în copilărie, în zilele de ploaie, aştepta cu aceeaşi nerăbdare uscarea asfaltului de pe trotuare şi apariţia petelor clare... încet fâşia de albeaţă şi curăţie se întinse pe piept, apoi pe coapse...
Emanuel îşi pipăia cu degetele pielea, în extaz. Vechea tactilitate se trezea ca o caligrafie de fluvii mici şi precise ce alergau şerpuind pe dedesubt, îi venea să sară de pe gutieră şi s-o ia la fugă, oriunde, pe plajă, gol, curat, luminos...
Eva îi ajută să-şi puie cămaşa, apoi hainele. Fluturau acum pe el ca nişte eşarfe; cămaşa nu găsea nici un contact de intimă aderenţă cu trupul; totul parcă plutea pe o carne cu pielea nouă şi puţin iritantă.
Pentru a-şi linişti bucuria (şi parcă trupul însuşi începuse sub piele să fiarbă încet de mulţumire), ceru să fie condus în grădină.
Acum, vara, bolnavii nu mai stăteau în spaţiul larg cu peluze înflorate din dosul sanatoriului; acolo erau mese şi scaune pentru vizitatorii estivali care sorbeau limonăzi tolăniţi în chaise-longue-uri, ori învârteau mereu manivelele de gramofon.
Pentru bolnavi se rezervase o curte mică cimentată în fund lângă grajduri, înconjurată de tufişuri ca de nişte paravane menite să-i ascundă. Acolo fu condus şi Emanuel. Soarele ardea devorant şi bolnavii îşi desfăcuseră cuverturile fără jenă, etalând în plină lumină picioare şi trupuri de ghips, într-un colţ îl regăsi pe Zed, veşnic cu pipa în gură, cu picioarele băgate în lădiţa de ghips - calm, fumând nepăsător cu gesturi normale ca şi cum jumătatea superioară a trupului nu mai avea nici o legătură cu membrele schiloade din josul lui.
Îl zări şi pe băieţaşul unui austriac cu care vorbea adesea în salon, începuse să umble şi se mişca acum prin curte încetişor, sprijinindu-se în cârji. Purta un ghips special care se făcea întotdeauna bolnavilor când începeau să umble, pentru a-i obişnui câtva timp să-şi ţie corpul drept.
Tot pieptul era prins de un corset, care se prelungea cu o ieşitură rotundă până sub ceafă, în felul acesta capul rămânea rigid şi nu se putea întoarce nici la dreapta, nici la stânga. Bolnavul umbla cu privirile fixe înainte, tatonând solul ca un orb, ori ca o statuie ambulantă în atitudine solemnă de iluminat.
- Azi este a cincea zi de când m-am ridicat, explică băieţaşul lui Emanuel, uitându-se la ceasul de mână, şi mai am o minută...
În fiecare zi bolnavii vindecaţi încercau să meargă cu o minută în plus decât în ziua precedentă. Când ajungeau să se puie pe picioare o jumătate de ceas, toţi cei întinşi îi invidiau grozav. Erau consideraţi drept cei mai zdraveni şi mai alerţi oameni din lume.
- Şi ce vrei să te faci când o să fii mare? îl întrebă într-o doară Emanuel.
- Aviator, răspunse mândru băieţaşul.
Şi corsetul până sub bărbie, privirile fixe înainte, îi dădeau puţin aerul de zburător; lipseau doar cascheta şi ochelarii. Există astfel, în alura exterioară sau îmbrăcăminte, mici detalii care anticipează asupra gândului interior.
Într-un colţ, solemnă în dantelării şi în rochia enormă de catifea, trona pe căruţ „marchiza" cu un lucru de mână la care tricota atentă.
Mai încolo, o pânză subţire de cort acoperea în parte curtea şi aerul filtrat în spaţiul lui restrâns devenea mai limpede şi mai colorat, ca într-un cub de sticlă, închizând bolnavii ca într-o fantastică vitrină, cu trupuri schiloade, expuse într-un muzeu cu figuri de ceară. Emanuel îşi băgă mâna sub cămaşă şi îşi pipăi coastele cu secretă satisfacţie.
Deodată cineva veni spre el sărind şi ţipând.
Era Katty, irlandeza roşcovană pe care n-o mai văzuse de mult. Purta o rochie roşie simplă ca un sac peste trup; sânii se dezgoleau parcă în zvâcnirile respiraţiei.
Toată pielea îi era friptă de soare. Avea plăgi proaspăt cicatrizate pe braţe şi pe umeri; întregul trup nu mai era decât o bucată de carne jupuită.
- Eşti cu trăsura aici? întrebă ea. Mă iei şi pe mine la plimbare? Apoi înconjurându-i gâtul cu braţele:
- Ia vezi cum fierb... Toată ziua stau în soare... sunt aprinsă pe dinăuntru ca o torţă şi când intru în mare apa ţiuie în jurul meu, ca un cărbune roşu aruncat într-un pahar...
Emanuel chemă un brancardier ca să-l încarce; Irving plecă în oraş şi el rămase astfel singur cu Katty în trăsură, după plecarea omului de serviciu.
- Ce bine e aici la tine... spuse fata întinzându-se în trăsura, la umbră, sub coviltir. E ca un mic alcov... începu a râde zgomotos şi sacadat. Şi unde ai de gând să mergi azi dimineaţă? întrebă ea.
Emanuel se simţea uşor şi liber.
- Oriunde, răspunse el, oriunde... posed azi dimineaţă un trup perfect disponibil... l-am regăsit adineaorea şi nu ştiu singur ce să fac cu el...
Katty râse din nou amuzată.
- Cunosc un loc foarte răcoros undeva, nu departe de Berck... Ce zici, vrei să facem o plimbare acolo? spuse ea.
Ieşiră din oraş şi câtva timp goniră pe un drum părăsit de ţară, în plin soare, printre câmpuri pietroase şi albe ca nişte funduri uscate de mare. Katty conducea calul.
Deodată coti pe după nişte case şi traversară o barieră de cale ferată. Intrară într-un ţinut umed şi verde, atât de deosebit de câmpurile searbede ce străbătuseră până atunci, încât parcă şinele lucioase de pe terasament ar fi tăiat în două peisajul, delimitându-i zone bine distincte de ariditate şi vegetaţie. Străbătură cu greutate un tunel de frunzăriş şi de tufişuri; calul îndepărta cu capul ramurile în dreapta şi în stânga, călcând rar în iarba înaltă şi sălbatică.
Era un drum ascuns pe care nimeni nu l-ar fi putut bănui printre ramurile dese. Într-un loc apoi intrară într-o odaie înaltă de umbre. Era un adevărat salon de verdeaţă cu un covor de iarbă măruntă pe jos şi pereţii de sălcii foşnitoare, în margine curgea un pârâu cu susurul mărunt şi viu al unei prezenţe secrete.
Emanuel respiră adânc, ca şi cum ar fi băut cu aviditate un pahar de apă foarte rece după o chinuitoare sete. îşi scoase cămaşa şi rămase cu bustul gol, învelit de agreabile cearşafuri de aer răcoros.
Katty legă calul de un buştean.
- Ce faci, ai înnebunit? spuse ea cu o schimonosire veselă a feţei, văzându-l gol şi se trânti zburdalnică în iarbă întinzându-şi membrele ca o pisică.
Acum mai mult ca oricând, poziţia întinsă pe gutieră, departe de iarba proaspătă şi rece, i se păru lui Emanuel insuportabilă; ar fi vrut şi el să se tăvălească pe jos, să...
Cu o mişcare bruscă se ridică pe coate şi apucă strâns un arc al coviltirului. Apoi încet, cu mişcări precaute alunecă un picior şi-l puse pe aripa trăsurii. Mai mult căzu decât scoborî în iarbă. Katty sări în picioare înspăimântată când îl văzu.
- Eşti nebun, într-adevăr nebun!? bâigui ea în neştire, puţin palidă de surpriză. Poţi răci îngrozitor, ţipă ea şi alergă la trăsură să-i aducă haina cu care să se învelească.
În timp ce i-o aluneca pe sub spate, mâinile ei îi atinseră pieptul şi îl înfiorară ca o scurgere de efluvii teribile în carne. De când oare nu mai simţise contactul unei mâini străine? Era ca şi cum ea ar fi atins un nou Emanuel, neted şi catifelat cu o nouă piele vibrantă şi hipersensibilă. Emanuel se rostogoli în iarbă, îi apucă deodată picioarele goale şi i le înconjură cu braţele, lipindu-şi fruntea de ea şi sărutându-i genunchii aspri, zgrunţuroşi.
-  Ce faci? Ce faci? strigă Katty şi căzu lângă dânsul într-o strânsoare teribilă.
- Ce faci? mai murmură ea şi îşi răsturnă capul în iarbă, cu ochii închişi, cu respiraţia grea ca în somn, în timp ce el ridica în întregime rochia sub care în zilele acelea de vară ea nu purta nici măcar o cămaşă.
Îşi lipi gura de pielea ei roşie, şi arsă de soare, ea încercă încă o dată să se zbată, dar rămase ţintuită de încordarea lui. Apoi el îşi încolăci braţele şi se răsturnă cu o mişcare bruscă peste dânsa, cu pieptul gol lipit de sânii ei fierbinţi, într-o zbatere de mişcări dezordonate şi sălbatice, ca într-o vâlvătaie de flăcări vii, trupeşti.
Celina veni la vila „Elseneur" într-o după-masă, aducând ştiri rele de la Isa.
Boala se agravase brusc în mod inexplicabil. Isa suferea de o afecţiune bizară de care se infectase în Orientul îndepărtat. Tot piciorul drept îi era numai plăgi şi fistule deschise, în zadar se făcuseră analize şi tratamente de ani de zile; carnea continua, să se macereze pe loc şi singura soluţie rămânea ca Isa să stea întinsă pe gutieră.
Veneau astfel la Berck mulţi suferinzi care n-aveau nevoie în fond decât de a fi alungiţi şi de a se găsi într-un mediu de bolnavi pentru a suporta mai uşor îndelungul lor chin.
- Poate că o să trebuiască să i se taie piciorul, spuse Celina, încercând să-şi reţie lacrimile.
Îşi tampona mereu ochii cu batista, dar fără să se poată opri. Purta desigur de mult într-însa plânsul acesta amar şi convulsionat şi acum se ivise prilejul să-i dea drumul.
- Isa ştie? întrebă Emanuel.
- Ah! nu! Ea nu bănuieşte nimic... Toţi cei din jurul ei căutăm să-i ascundem cât mai bine adevărul... Doctorul i-a spus că poate va trebui s-o opereze, ca să-i cureţe locul bolnav, pentru ca apoi să înceapă să umble... Şi ea se bucură... se bucură atâta... crede că e aproape vindecată...
Îşi şterse ochii, continuând să suspine cu sughiţuri ce se ridicau din fundul pieptului.
- Iertaţi-mă că vă ofer astfel de reprezentaţii... Tăcu, privind podeaua şi clătinând încet capul ca pentru a sublinia un monolog interior.
Şi apoi, amintindu-şi brusc de ceva:
- Am venit să vă spun din partea ei că vrea să-i faceţi o vizită... n-aţi mai fost de mult...
Emanuel promise să vie a doua zi.
- Ah! foarte bine!... Până mâine o să aibă gata şi rochia ei cea nouă, spuse Celina... Sărăcuţa de ea... Crede într-adevăr că o să înceapă să umble şi vrea o rochie nouă... „O rochie uşoară de vară, cu flori multe", mi-a spus... Bineînţeles că n-am vrut s-o contrariez şi i-am dat-o la făcut. E dintr-o muselină foarte frumoasă... o s-o vedeţi. Vă rog să-i spuneţi că-i stă bine...
- Când să viu?
- Cred că e mai bine cât mai devreme, înainte de patru... pentru că apoi are febră şi se agită...
Emanuel ieşi devreme a doua zi cu trăsura în oraş. Întâlni o fetiţă cu un coş cu flori. Erau nişte bucheţele mici, cu totul lipsite de coloare, cu plante mărunte şi firave ce creşteau în dune. Cumpără mai multe bucheţele, apoi trecu pe la o florărie şi adăugă printre ele câteva garoafe mai roşii.
Era acum un buchet bizar, un amestec ciudat de colori terne şi de flori vivace. Isa, când îl primi, îl apucă strâns şi-1 ţinu lipit de piept, apoi scoase o garoafă şi o puse în păr.
Purta rochia ei cea nouă şi stătea întinsă pe gutieră, fără cuverturi, într-adevăr voalul subţire de muselină îi şedea bine. O acoperea până peste genunchi, dar în timp ce un picior ieşea dedesubt normal, cu ciorap şi pantof, celălalt era în întregime înfăşurat în bandaje groase de tifon.
Îşi înfipse floarea roşie lângă ureche şi privindu-se în oglindă îşi aranja părul cu cochetărie.
În obraji febra îi punea două pete mari încarnate ca un fard. Cu un gest îşi dete părul la o parte şi îşi descoperi fruntea. S-ar fi zis o păpuşă mare culcată pe un pătuc; o păpuşă cu un picior spart pe care o fetiţă l-ar fi învelit în cârpe albe, jucându-se cu ea „de-a bolnava".
În odaie storurile erau trase şi lumina se filtra greoaie o dată cu zumzetul mărunt al după-amiezei calde şi liniştite.
Plutea în încăpere acelaşi miros vag de purulenţă, dar încă mai stătut; mai pătrunzător poate ca înainte. Celina aduse două pahare mari de oranjadă.
În timp ce o sorbeau, un brancardier intră să anunţe că aşteaptă cineva afară.
- A venit iar, spuse Celina contrariată. Vă rog ca azi să nu-1 primiţi... Vă rog mult... spuse ea Isei.
Dar Isa nu vru să asculte.
- Să intre... spune-i să intre... tocmai azi nu mi-e frică... pentru că azi Emanuel e aici...
Şi îndreptându-şi privirile spre dânsul:
- Ce recunoscătoare ţi-aş fi dacă ai izbuti să mă scapi de obsesia asta! Dar e imposibil... El spune că poate să mă vindece prin corpuri astrale...Ştii ce-i aia? Puteri misterioase... comunicaţii cu spiritele...
Vorbea confuz şi parcă puţin înfricoşată.
Omuleţul care intră umbla strâmb, cu un umăr rotund şi umflat adus înainte şi cu coşul pieptului ieşit mult în afară. Avea o faţă îngrozitoare, pe alocuri ciupită de vărsat şi nişte ochi globuloşi, ieşişi cu totul din orbite. Purta un pardesiu vechi, gros, cu guler de catifea şi nu părea deloc incomodat de căldura zilei.
- Îţi aduc veşti bune, spuse el Isei, ignorând în mod vădit prezenţa lui Emanuel, pocnind uşor din degete. Aseară am intrat în comunicaţie cu un mare spirit care îţi este favorabil.
Avea în voce accente răguşite ca nişte slabe horcăituri.
Emanuel zări deodată pe gâtul omuleţului ceva negru şi privind mai atent descoperi că era o ploşniţă. Fu cuprins de o imensă scârbă subită amestecată cu nespusă milă.
Isa, însă, transfigurată, îl privea cu emoţie şi mâinile ei prinseră a tremura uşor. Era lesne de văzut că omuleţul reuşise să o domine şi s-o terorizeze.
- Îţi aduc un semn din partea spiritului... continuă omuleţul şi scoase dintr-un buzunar al vestei un pacheţel învelit într-o bucăţică de ziar. E un fragment de piatră astrală. Te rog vezi să-l păstrezi bine...
Isa îl luă şi îl ascunse adânc sub perne la cap. începuse să clănţăne din dinţi de spaimă.
- Îmi pare rău că nu pot sta azi mai mult... adăugă omuleţul, în astă-seară la ora 9 şi 25 de minute să te gândeşti intens la spirit... recomandă el Isei din prag.
Într-un sfârşit plecă. Celina îl conduse şi rămase câteva clipe de vorbă cu el pe coridor.
- Ce impostor!... Ce mai impostor... izbucni Emanuel, când uşa fu închisă. Celina are dreptate: ar trebui să-l dai afairă...
Isa îl privi speriată.
- Mi-e frică... Emanuel... s-ar putea răzbuna îngrozitor.
În acest moment reintră Celina, scotoci într-o poşetă şi ieşi imediat afară.
- Pun rămăşag că ţi-a cerut bani, spuse Emanuel când ea reveni.
- Exact, mi-a cerut să-i împrumut cinci franci.
- Îmi dai voie să văd şi eu corpul astral din hârtioară? întrebă Emanuel. Isa îl dete. El deschise pacheţelul şi examina cu atenţie conţinutul.
Apoi îl duse la nas:
- Este o simplă bucăţică de brânză, spuse el. Ia vezi şi d-ta, Celina. Îngrijitoarea îl mirosi şi ea şi făcu o grimasă scârbită. Isa îi smulse hârtia din mână şi o ascunse sub cap. Emanuel era în culmea furiei.
- Pentru ce vine să te vindece pe d-ta şi nu se vindecă el mai întâi, dacă într-adevăr e în comunicaţie cu marile spirite? Pentru ce? Pentru ce umblă strâmb? îşi dădu însă seama că în felul acesta n-o va putea convinge.
Era o singură cale de urmat: Emanuel deveni deodată calm şi spuse Isei eu o voce rugătoare:
- Poate...Ştiu eu?... Poate că într-adevăr corpul astral are însuşiri magice... Aş vrea să-l încerc pe mine însumi... Te rog împrumută-mi-l pe câteva zile să-l ţin la mine sub corp... în fond, nu se ştie...
Isa îi dete pacheţelul cu mare încredere şi se însufleţi:
- Aşa-i că te îndoieşti? Iată ce mă chinuie şi pe mine: acest „poate"... Poate că...
În obraji petele ei roşii crescuseră şi perle fine de sudoare îi acopereau tâmplele. Se vedea bine că era în plină febră. Şi ca o mărturisire:
- De altfel mă simt mult mai bine de câteva zile... Am febră... atâta tot... Dar ce înseamnă asta de vreme ce mă simt bine?...
Celina ieşise din odaie.
- Să-ţi spun un secret, Emanuel... cel mai mare secret al meu. Ieri şi azi am câştigat la cărţi de la Celina un mare număr de zile... Am jucat cu ea azi-dimineaţă...
Emanuel rămase nedumerit.
- Să-ţi explic, reluă Isa. Dar să nu spui, te rog, te implor, să nu spui la nimeni... în fiecare zi joc cărţi cu Celina, noi spunem că nu jucăm pe nimic, dar eu joc în gândul meu pe zile... pe zile de viaţă... Câte puncte câştig de la dânsa, atâtea zile capătă viaţa mea în plus... scăzute dintr-ale ei. Înţelegi?
Începu a râde înfrigurată cu tresăriri neliniştitoare, ca şi cum nu şi-ar mai fi stăpânit în întregime gesturile.
-  Chiar azi-dimineaţă am mai câştigat de la ea 314 zile... Ce zici? Aproape un an... Ea bineînţeles că nu ştie nimic... de aceea tot slăbeşte în timp ce eu arăt din ce în ce mai bine...
Îşi pierduse cu totul controlul. Cu mâna răşchirată îşi zburlea părul şi îşi trecea degetele peste frunte.
- Mă aştept ca într-o zi să-i câştig toate zilele vieţii... şi ea, deodată, stând lângă mine să se încline epuizată şi să moară... Că o păpuşă din acelea pe care le umpli cu aer şi se dezumflă încetişor dând deschizi supapa... Da... da... voi câştiga.
Tăcu o clipă, apoi deodată foarte agitată:
- Ştii pentru ce o să câştig?... în fond ăsta e secretul... M-auzi?... Ştii pentru ce?
Se sufoca aproape de enervare.
- Pentru că... pentru că trişez, izbucni ea.
Era acum înflăcărată, cu obrajii arzători, cu mâinile neliniştite.
- Când mă voi face bine... mă voi face dansatoare... îţi spun azi totul, Emanuel... voi dansa cu tine goală...
Se înfiora deodată de ce spuse şi îşi trase o palmă peste obraz.
- Ce spun? Am înnebunit?
Emanuel ar fi vrut să părăsească în grabă încăperea, fiecare clipă devenea tot mai penibilă.
- Tu mă înţelegi, Emanuel... Vom fi cei mai mari dansatori din lume. Şi vom dansa pe muzică de Bach... Pentru întâia oară vom dansa Bach... înţelegi? înţelegi? Vom răscoli pe spectatori până în fundul intestinelor... a intestinelor... lor pline cu că... Ce spun? Ce spun?
începu să ţipe:
- Ei, nu mi-e ruşine! Afirm sus şi tare că au în intestine că...! Că...! Celina veni repede în odaie speriată.
- Ah! iată că iar i-a dat febră... Cu gesturi domoale se apropie de pătuc şi încercă s-o liniştească frecându-i tâmplele.
- Întotdeauna când vine omuleţul ăsta este acelaşi lucru... începe să se agite şi să delireze.
Isa recăzuse obosită în perne şi buzele ei continuau să bolborosească ceva neinteligibil.
Un brancardier fu sunat şi-1 scoase pe Emanuel din odaie, în coridor Celina veni după el în grabă:
- M-a trimis... să vă spun... s-o iertaţi... a insistat s-o iertaţi.
- Pentru ce? Ce-a făcut? spuse Emanuel cu sufletul trist... Ea trebuia să mă ierte pe mine. Şi pe noi toţi... Ea trebuie să ne ierte...
Îl apăsa greu o tristeţe aridă, ca un plâns uscat în fundul pieptului, ca o grozavă melancolie a după-amiezii.
În stradă, într-un loc mai dosnic, scoase corpul astral din buzunar şi îl aruncă într-un canal.
Emanuel primi o scrisoare.
Paris, 7 sept. 19..
Iubitul meu Emanuel,
În fine iată-mă-s din nou la Paris după opt ani de zile de absenţă. Am evadat din sanatoriu în tăcere şi fără să-mi iau rămas bun de la nimeni. Veniseră părinţii mei cu maşina şi într-o jumătate de ceas am fost împachetat, legat cu sfoară şi aruncat în fundul automobilului. E un „roadster" superb, cu ultimele perfecţii şi linie aerodinamică, încât trebuit să stai într-însul închircit, ca un prizonier în carceră, cu genunchii la gură, în privinţa confortului eu rămân tot de părerea că nimic nu-i mai admirabil decât o gutieră de bolnav, pe care stai întins regeşte, în timp ce eşti împins de la spate de un brancardier tăcut şi grav ca un lord englez.
Ceea ce m-a mirat mai întâi (şi în mod absurd) la Paris, a fost că n-am zărit nicăiri o trăsură cu un bolnav într-însa. Am descoperit într-o zi la un colţ de stradă un invalid în căruţul lui mecanic şi am vrut să mă reped la el să-l sărut şi să-l strâng în braţe ca pe un frate.
Dar tu ştii bine că în viaţă tocmai gesturile care ar avea cel mai mult sens sunt interzise.
Am privit îndelung după el, alura stranie a acelei combinaţii de jumătate om, jumătate bicicletă.
Poate că legenda Minotaurului ar trebui modernizată. Umblu toată ziua pe stradă şi fiecare pas pe trotuar îmi răsună în creier lucid, puternic şi independent ca o lovitură de ciocan, în taxiuri nu mă pot întinde decât pe o coastă şi prefer de altfel să mă obişnuiesc cu mersul pe jos.
Ieri mi s-a întâmplat ceva ciudat; am cetit pe poarta unei case un anunţ că se caută un desenator „technic". Ştiu puţin să desenez; uşa era deschisă, nu se putea să nu intru, nu-i aşa? Trebuia să urc până la etajul al cincilea. Am urcat mai întâi o scară somptuoasă cu un covor de pluş si cu alămuri ornamentale pe margini. Era scara de la ultimul etaj. Apoi treptele scădeau în eleganţă şi soliditate pe măsură ce urcam, până ce la etajul ultim a trebuit să dibuiesc aproape în întuneric o scărişoară îngustă de lemn, cu fiecare scândură gemând de putreziciune.
Era şi acolo anunţul de pe poartă, însă, nicăiri sonerie. Zării o uşă întredeschisă şi bătui în ea, apoi aşteptai. Câteva minute rămăsei astfel în deplina tăcere a casei străine, răzimat de balustrada palierului şi privind printr-un geam de mansardă peste acoperişurile oraşului.
Cred că am aşteptat aproape zece minute, bătând încă o dată, de astă dată mai puternic. Apoi, cu impulsiunea aceea subită pe care o ai în faţa unei interdicţii, am deschis uşa. M-am trezit într-un fel de atelier cu ferestre mari, prăfuite, cred că neşterse de luni de zile. În mijloc se afla o masă enormă, cu desene răvăşite şi suluri albastre de hârtie.
Am aşteptat iar, apoi am bătut cu un echer în masă, şi ecoul loviturilor s-a pierdut într-o casă pustie. Mai era o uşă închisă în faţa mea, acum bineînţeles trebuia să merg mai departe, până voi întâlni pe cineva.
Intrai fără să mai bat. Era un salonaş cu obiecte multe şi puţin cam îngrămădite la întâmplare, într-un colţ, o lampă mare cu piedestal şi abat-jour de mătase roză... O vechitură solemnă lângă un pat plin de colonete si spirale. Am tuşit încetişor, am făcut zgomot, m-am aşezat pe un taburet şi totuşi nu venea nimeni. Era oare o casă părăsită?
Într-un sfârşit am descoperit şi uşa de comunicare cu restul apartamentului. Era acoperită cu hârtie de tapisat şi aproape invizibilă... Intrai într-un fel de bucătărie cu mobile sărăcăcioase. Era şi un rest de salată într-un castron pe masă. Tu nu poţi să-şi închipui, Emanuel, ce stranie şi abandonată poate fi o încăpere goală în care descoperi urme că pe acolo au fost oameni... îngrozitoare senzaţie de pustietate şi de solitudine. Mi-am dat atunci poate mai bine seama că obiectele şi decorurile în care îşi petrec oamenii orele cele mai familiare şi mai esenţiale, în fond nu aparţin nimănui... Oamenii trec prin ele, atâta tot; aşa cum am trecut şi eu prin casa aceea necunoscută insensibil şi fără legături cu grămada aceea de intimitate domestică ce zăcea răspândită în jurul meu...
Am plecat nespus de trist nu fără însă a comite un ultim gest complectamente absurd, care singur putea să mă salveze din neînţelegerea în care pluteam, în odaia mobilată ca un salonaş, pe un perete stătea atârnat un tablou enorm, cu cadru aurit reprezentând un ofiţer în picioare, răzimat de o sabie. Ei bine, m-am oprit în faţa lui am luat poziţie reglementară si am salutat scurt, energic, milităreşte. Înţelegi? Era cel mai stupid gest pe care îl puteam săvârşi acolo, în minutul acela. Era supremul meu omagiu încăperii necunoscute şi ofiţerului anonim care îşi păstra, singur, în solitudinea îngrozitoare a casei, raţiunea sigură de a exista şi de a se răzima de o sabie. Salut, fotografii necunoscute!
Păstrez pentru sfârşit câteva ştiri cu adevărat senzaţionale despre Tonio. Ştii poate că sunt bun prieten cu fratele lui. Mă duc adesea pe la dânşii. Intr-o zi, săptămâna trecută, am fost la ei, la un ceai şi atunci s-a întâmplat ceea ce vreau să-ţi istorisesc aici.
Tonio a fost câtva timp internat într-o clinică de lângă Paris, pentru a urma un tratament care să-l liniştească. Totul părea că se aranjează minunat şi de curând s-a întors acasă complet refăcut. Aşa cel puţin credeam cu toţii... Iată însă că l-am descoperit mai disperat, mai decăzut si mai intoxicat ca niciodată... Până acum încă n-am suflat o vorbă fratelui lui despre cele văzute şi nu ştiu dacă-i voi vorbi: Voi încerca mai de grabă să-l fac pe Tonio să înţeleagă, deşi va fi greu...
Dar să revin la cele întâmplate: la ceaiul despre care ţi-am scris mai sus a venit multă lume şi persoane străine. Deodată uşa se deschide şi intră un tânăr inginer pe care îl cunosc, însoţit de o femeie înaltă, blondă, înfăşurată într-o blană de hermină albă... Ei bine, am rămas uluit, cu gura căscată, în timp ce îmi tremura ceaşca în mână de emoţie... Femeia care intrase semăna atât de uimitor cu d-na Wandeska, încât dacă n-aş fi ştiut că aceasta plecase de la sanatoriu şchiopătând, aş fi putut crede că e chiar dânsa şi m-aş fi dus la ea să-i vorbesc ca unei cunoştinţe vechi...
Îl căutai din ochi pe Tonio şi îl descoperii într-un hol al salonului palid, transfigurat, cu ochii ţintiţi asupra extraordinarei şi halucinantei apariţii... Totul, de la îmbrăcăminte, de la hermina albă şi gesturile repezi până la râsul uşor ca un clinchet, totul completa iluzia şi readucea acolo, teribil de prezentă, pe d-na Wandeska...
Tonio veni lângă mine, bolborosi câteva cuvinte şi plecă repede în odaia lui. 
Îl urmai acolo.
-Ai văzut? murmură el.
- Într-adevăr extraordinar...
- Te rog să mă ierţi... reluă dânsul. Am o mică chestie depus la punct, care nu suferă amânare... şi o voi rezolva chiar în prezenţa ta. lartă-mă te rog şi înţelege-mă...
Se duse la un dulap, scoase din el o cutie mică cu capac metalic şi o puse pe masă. Erau în ea diferite instrumente din care extrase o seringă. El alese un ac pe care îl flamba cu un chibrit. Apoi, fără grabă, cu mişcări lente şi sigure, ca un medic care ştie ce face, umplu seringa cu conţinutul unei fiole, îşi dezgoli braţul şi înfipse adânc acul în piele...
- De mult îţi faci injecţiile astea? întrebai eu înspăimântat.
-M-a învăţat asta o infirmieră la clinica unde am fost pentru „odihnă", spuse el. E mult mai bine şi mai eficace decât, de exemplu, a bea alcool...
Am tăcut înfiorat, fără curajul de a-i face morală, îl înţeleg şi îi dau dreptate. Cine ştie? Poate că şi eu într-o zi... Dar nu... hotărât nu... există lucruri mai sigure, mai definitive şi mai rapide încă decât ăsta.
Te las pentru că mi-e grozav de somn şi că renunţ chiar la plăcerea de a-ţi scrie, când e vorba să mă scufund în vise...
Cu drag, Ernest,
care îţi urează, dacă vrei, grabnică însănătoşire.
Câteva săptămâni trecuseră de când Emanuel fusese s-o vadă pe Isa. Toamna revenise la Berck cu dimineţile ceţoase şi ploile mărunte fără sfârşit, împânzind odăile cu lumina scăzută a unei infinite melancolii.
Emanuel trebui să se mute într-o zi înapoi la sanatoriu, d-na Tils părăsea pentru iarnă vila „Elseneur".
Întoarcerea fu searbădă şi tristă. Emanuel revenea într-un sanatoriu pustiu şi dezolant. Quitonce murise, Tonio, Ernest şi Roger Torn plecaseră, iar Isa era acum operată. Toată ziua stătea în odaia lui, cu privirile pierdute pe geamurile umede şi reci... înţelegea acum mai bine şi mai adânc ceea ce îi spusese Ernest într-o zi:
- Există momente când eşti „mai puţin decât tine însuţi" şi mai puţin decât orice. Mai puţin decât un obiect pe care îl priveşti, mai puţin decât un scaun, decât o masă şi decât o bucată de lemn. Eşti dedesubtul lucrurilor, în subsolul realităţii, sub viaţa ta proprie şi sub ceea ce se întâmplă în jur... Eşti o formă mai efemeră şi mai destrămată decât a elementarei materii imobile. Ţi-ar trebui atunci un efort imens ca să înţelegi inerţia simplă a pietrelor şi zaci abolit, redus la „mai puţin decât tine însuţi" în imposibilitatea de a face acel efort.
Veni d-na Tils să-şi ia rămas bun. Erau zile de despărţiri, de părăsiri şi de regrete. Zed venea să-1 vadă din când în când. Era o vizită liniştitoare. Toate agitaţiile pentru el se rezolvau simplu în fumatul liniştit al pipei.
În grădină, vara se isprăvise, verdeaţa suferea de o îmbolnăvire secretă şi interioară ce nu era totuşi încă definitivă. Frunzele se încovoiau uşor, ca mâna unui muribund care îşi strânge puţin degetele într-un spasm de durere continuând să rămâie inert. Era faza supremă şi mucegăită a toamnei, epoca de sfârşit când muşcatele răspândesc mai tare parfumul lor amar şi daliile îşi strâng petalele ca focuri mărunte de artificii care se sting încet.
Celina umbla îngrijorată pe coridoare. Emanuel o întâlni de câteva ori, dar nu îndrăzni s-o oprească şi nici nu părea că vede ceva înaintea ochilor.
Într-o seară veni totuşi în odaia lui. Emanuel stătea cu lumina stinsă, dormitând. Celina încercă să vorbească, dar începu a plânge încetişor:
- În fine un loc unde să pot plânge... spuse ea. Îşi răzimase capul de braţ, pe scaun şi s-ar fi părut că aţipise dacă suspinele n-ar fi zguduit-o din când în când...
- Şi ce face Isa? întrebă Emanuel.
- Isei îi este foarte rău... mult mai rău acum după operaţie, decât înainte... Curge dintr-însa ca dintr-o fântână... E îngrozitor mai ales la facerea pansamentului, dimineaţa. Ţipa înainte, dar acum nu poate nici să ţipe... În locul unde a fost desprins piciorul de coapsă a rămas o rană cât ar încape un cap de copil... cărnuri beante şi zdrenţuite... îngrozitor, îngrozitor...
Vorbea cu tremurături în voce şi părea obsedată de viziuni atroce.
- Am vrut să păstrez piciorul dar nu m-au lăsat. Tot timpul operaţiei am stat la uşa clinicii şi am pândit... Uite aşa, vroiam să iau piciorul şi să-1 păstrez în alcool... îmi intrase ideea asta în cap...
- Şi nu ţi l-au dat? întrebă Emanuel.
- Desigur că nu... e de altfel mai bine aşa... Când a ieşit Eva cu dânsul din sală, îţi spun drept, am crezut că ţine în mâini un buchet de flori. Aşa părea piciorul înfăşurat în tifon şi vată sângerândă... Ca un magnific buchet de trandafiri... ah! nebuna de mine!... Când mi-am dat seama că este piciorul Isei, am alergat într-un suflet după Eva. îl ducea la subsol, la calorifer ca să-l ardă. Ce spui de asta? îl ard, îl aruncă în foc... Am simţit că îmi pierd minţile... Parcă îl văd şi acum în flăcări... asta nu-mi iese din cap... îl văd cum se încinge şi se consumă... Şi mai ales lucrul acela atroce, când a ajuns flacăra la talpă, degetele s-au răşchirat brusc ca atunci când îi tăiam unghiile...
Povestea acum încet, ca pentru a se elibera de o cumplită constrângere.
- Delirează mereu... nu înţeleg întotdeauna ce spune... Insistă mereu să joc cu ea cărţi...
Emanuel îşi aminti de ce-i spusese Isa într-o zi.
- Te rog să joci cu ea, spuse el. Şi s-o laşi să câştige cât mai mult... Câteva zile trecură în acalmie. Isa dormita tot timpul. Era un somn binefăcător, afirma doctorul.
Emanuel ieşi cu trăsura pe plajă. Se înăbuşea în-sanatoriu şi prefera să stea ore întregi în ploaie, cu poditul trăsurii ridicat, pe marginea oceanului, decât în odaia lui albă şi tristă, îl însoţea acum din nou Solange, dar ca o bună prietenă, calmă, tăcută, cu gesturi prevenitoare şi discrete, vorbind cu el pe şoptite ca şi cum s-ar fi temut amândoi să nu trezească ceva^amar şi dureros ce aştepta să izbucnească undeva într-înşii...
Întâlniră într-o zi pe plajă câţiva copii care duceau în convoi gălăgios ceva ce găsiseră în nisip. Era o meduză moartă, o enormă bucată de carne gelatinoasă şi transparentă cu miros acru de peşte şi iod. Solange tresări înfiorată. Emanuel luă animalul în mână şi greutatea lui lipicioasă adera straniu de piele, îl străbătu răceala moale şi umedă până în creieri, închise ochii, puţin înfrigurat.
- Îmi simt sufletul ca bucata asta de viaţă inertă şi dezgustătoare, murmură el... Berck are apariţii de acestea revelatoare... Ce miros de putreziciune exalează!...
Şi Emanuel îşi aminti de ultima lui vizită la Isa şi de mirosul de purulenţe care îmbâcsea atunci odaia... înapoie meduza şi hotărî să se întoarcă la sanatoriu. Îl impresionase extrem de puternic cadavrul acela oceanic, ca un fel de presimţire reală, materializată într-o masă de carne umedă şi rece.
Isa se simţea mult mai rău. începuse alimentaţia cu canulă şi baloanele de oxigen; apariţia meduzei fusese într-adevăr misterios de semnificativă.
Apoi, într-o seară, Isa muri.
Celina veni repede în odaia lui Emanuel şi aduse câteva lucruri de ale moartei pe care i le dete în păstrare.
- M-a rugat ca să i le predau tatălui ei şi mi-e teamă ca să le ţin acolo... s-ar putea pierde acum în dezorânduială...
Era aproape calmă şi nu mai plângea deloc.
- S-o vezi cât e de albă, frumoasă şi liniştită, în pătucul ei. Cred că în fine şi-a găsit puţină linişte. S-ar zice că doarme într-o desăvârşită beatitudine...
Emanuel se zvârcoli toată noaptea în vise amare şi halucinante. Se răspândise parcă în odaie un aer moleşitor şi putred ca gelatina meduzei...
...Şi totuşi era soare afară; un soare extraordinar de alb şi strălucitor într-un cer senin de vară. Emanuel se găsea în mijlocul unui stadion sportiv. Toate băncile erau însă goale. Era singur, cu desăvârşire singur pe pista asfaltată, în plin soare. Şi deodată apăru, sărind, Zed. Era îmbrăcat în costumul lui de curse cu o flanea roşie barată de o enormă iniţială.
- Vezi... m-am vindecat, am început să umblu, spuse el.
Atunci Emanuel îl privi mai cu atenţie şi descoperi bizarele lui picioare. Când fuseseră tăiate? mai rămăseseră doar fluierele de la genunchi în jos; labele fuseseră suprimate şi în locul lor pe secţiunea picioarelor erau aplicate bucăţi rotunde de tinichea ca nişte capace de cutii de conserve. De asta, când sărea pe asfalt, făcea un zgomot metalic nesuferit... Pac!... Pac!... Pac!...
Şi Zed se îndepărtă ca pe catalige. Era atât de cald încât soarele topea asfaltul, încet stadionul se prefăcu în smoală călduţă şi moale... Cu cât se îndepărta Zed, cu atât se înfunda mai adânc în asfalt... Până la genunchi... până la coapse... până peste cap... în locul unde dispăru scufundat, se ivi pe trotoar o foiţă subţire şi transparentă de piele roză ca o băşică de apă pe un picior fript...
În dimineaţa aceea Emanuel trebuia să fie dus la clinică pentru a fi examinat de doctorul Ceriez. Acesta îl găsi foarte schimbat şi palid.
-  Ce ai? întrebă doctorul. Te rog să-mi spui totul... mă importă sănătatea d-tale morală ca şi aceea a vertebrelor...
Emanuel avea lacrimile în ochi.
- Îmi este imposibil să mai stau la Berck... sunt cu totul copleşit... distrus de tristeţea oraşului... s-a acumulat aici toată melancolia lumii...
Doctorul rămase tăcut, gândindu-se intens la ceva.
- Ce-ar fi să-l părăseşti? Să faci de exemplu o mică pauză plecând în Elveţia pentru câteva luni. Cred că o schimbare de climat ţi-ar face bine...
-   Şi eu mă gândeam de mult la asta, spuse Emanuel. Dar cum pot pleca aşa culcat pe gutieră?
- Asta-i uşor de tot, zâmbi doctorul. Există un expres de noapte direct de la Boulogne până la Geneva... iei trenişorul de Berck de seară până la staţia de legătură, acolo eşti îmbarcat într-un compartiment special în expres... şi eşti scoborât a doua zi la staţia de destinaţie. Te poate însoţi, eventual, o infirmieră... sunt infirmiere elveţiene la Paris care acompaniază pe bolnavi şi fac mereu naveta între Paris şi Geneva... Pot să mă interesez.
Emanuel decise plecarea peste o săptămână.
Ziua plecării, zi de ultime confruntări.
Emanuel luă o trăsură pentru a mai vedea încă o dată vechile locuri cunoscute.
Mai întâi în dune, la vila „Elseneur". Era o după-amiază călduţă şi însorită de toamnă, ca înainte cu un an când venise la Berck.
Îşi luă rămas bun de la cârciumar, de la cârciumăreasă şi de la câţiva marinari... Cu toţii băură absint şi oamenii urară lui Emanuel însănătoşire, în plin soare, în pustietatea din dune, cuvintele sunau bizar. Undeva, în după amiaza asta, zăcea sub pământ, înmormântată, o fată albă, cu părul în franjuri, care îşi pusese odată o garoafă roşie cu cochetărie după ureche. Şi un bărbat îmbătrânit prea devreme, care îi arătase odinioară nişte fotografii pornografice, în ce realitate mai existau dunele şi lumina caldă a soarelui şi el Emanuel în trăsură?... cu mâinile acelea vii... cu ochii care văd... cu zumzetul clar al după-amiezii în cap? Pustietatea lumii devenise nesfârşită.
Se duse la marginea oraşului unde Celina locuia împreună cu sora ei şi cu cumnatul ei, pescar, într-o căsuţă umilă şi atât de joasă, încât putea fi atinsă streaşină cu mâna.
În curte se uscau la soare plăşi de pescuit.
Celina ieşi îngheboşată pe uşa scundă ca dintr-o vizuină, în câteva zile faţa ei se zbârcise ca un fruct uscat şi putred.
Vorbiră despre Isa, cu aduceri-aminte atât de calme şi de pure, încât melancolia lor părea ceva luminos, tainic şi liniştit în tăcerea curată a după-amiezii; o însorire în plus, o iluminare gravă a inimilor.
- Mi-a părut rău că au trebuit s-o înmormânteze fără picior... spuse ea. Era prea trist... prea dezolant. Totuşi am încercat să ascund oroarea viziunii acelea şi în locul piciorului tăiat am pus în sicriu o jerbă de flori... crini şi tuberoze... florile ei preferate...
Emanuel se mai plimbă câtva timp pe străzile înguste şi triste ale oraşului. Apoi se întoarse la clinică pentru a face ultimele pregătiri de plecare, îl însoţeau până la tren, pentru a-l pune în compartiment, doi brancardieri, iar infirmiera elveţiană şi ea sosise din Paris ca să-l acompanieze mai departe.
Seara, pe peron, veni să-l mai vadă şi doctorul Ceriez.
Era instalat de câteva secunde în trenişorul de Berck când irupse în vagon Solange, zăpăcită de întârziere.
Veni lângă el gâfâind şi cu voce scăzută, abia de mai avu putere ca să murmure câteva vorbe.
- Te rog să uiţi, Emanuel, spuse ea. Să uiţi totul... şi mai ales noaptea aceea îngrozitoare... Uită oraşul ăsta... uită durerile lui...
Se aplecă peste dânsul şi îl sărută pe frunte, apoi părăsi iute compartimentul, pentru a nu izbucni în plâns.
Încet, trenişorul porni hurducându-se pe şine.
Infirmiera începuse a tricota în lumina slabă a becului.
Emanuel rămase câteva minute inert, apoi se ridică în coate şi privi afară pe fereastră.
În depărtare, oraşul era un vapor ce se scufundă, dispărea în întuneric.