Gheorghe Gane
Valea Antari
roman
Bucuresti 1966, München 1995
Pământul
se zguduie cu putere, pietre imense se prăvălesc cu un zgomot
asuzitor de pe povârnişurile dealurilor, care împreună cu uruitul
cutremurului, transformă totul într-o fantastică scenă a
iadului. Mai mulţi vulcani au început să erupă din mai multe
părţi cu o putere imensă; lava topită din
străfundurile pământului se căznete să spargă crusta
subţire pentru a ieşi la suprafaţă, împinsă de forţele
uriaşe din centrul pământului. Limbile de lavă se ridică
deasupra craterelor la înălţimi ameninţătoare, colorând
întreaga regiune în roşu, cu toate că soarele apune de după
deal, luminând încă destul de puternic. Nori grei de sulf plutesc în aer,
împinse de vânt din regiunile aflate în catastrofă ca apoi să se
împrăştie, căzând pe câmpiile din jur, dând peisajului un aspect
jalnic. Lava curge ca un râu de foc la vale, prăvălind stâncile
şi arborii ce-i stau în cale, trecând peste vegetaţia luxuriantă
a epocii neolitice, transformând totul în cenuşe, lăsând în urma ei
cea mai dezolantă atmosferă.
Cu mult timp în urmă s-au aşezat pe aceste
meleaguri, printre alte vieţuitoare şi câteva zeci de oameni,
atraşi de bogăţia şi traiul uşor al locurilor. Zvârcolirile infernale ale pământului nu par să se oprească,
din contra. Animale uriaşe fug în turme, ridicând nori de praf, ceeace
adăugat la cel vulcanic face ca întreaga atmosferă să aibe un
aspect murdar, greu de respirat. Micul grup de oameni, vreo trezeci la
număr, păşeşte prudent prin acest infern către o
ţintă nedefinită, ferindu-se atât de natura
dezlănţuită cât şi de fiarele care în fuga lor
mătură tot în cale. Unele sunt cuprinse de lava fierbinte care le
transformă în secunde în cenuşe.
Oamenii sunt
îngroziţi, pe figura lor dură se citeşte îngrijorarea, femeile
ţin copiii în braţe, apărându-i din când in când de pietrele
mici care cad necontenit de sus. Bărbaţii înconjoară micul grup
de femei, fiecare ţinând în mână o bâtă imensă. De
dimineaţă merg neîncetat, îndreptându-se spre un loc unde se vede în
depărtare o pată de cer liber. Nu au mâncat nimca de peste 24 de ore.
Bărbaţii sunt înalţi, complet goi, cu picioarele îndoite de la
genunchi, ceeace face ca să umble puţin aplecaţi, dând impresia
că se prăvălesc. Au labele picioarelor mari, solduri mici, talia
subţire şi pieptul mare, ieşit în afară, care formeaza un
triunghi cu baza între umeri şi vârful de la talie. Braţele lungi
sunt vânjoase, cu muşchi puternici care joacă sub piele, terminate cu
palme mari. Pielea este de culoare măslinie, acoperită cu mult
păr, repartizat inegal pe suprafaţa corpului, nu la toţi în
egală măsură. Au capul aşezat pe un gât gros şi
puternic, fără intrătura de la ceafă, cu bărbia
ieşită în afară, gura mare înconjurată de buze groase care
din când în când se ţuguiesc în raport cu starea sufletească a
respectivului, arătând o dantură sănătoasă, cu caninii
mai lungi şi mai puternici decât restul dinţilor, nasul gros, ochii
împinşi în orbite, cu sprâncene stufoase care se mişcă în raport
cu gradul de atenţie a individului. Pe cap au un păr negru şi
aspru, nu prea lung, care porneşte aproape imediat de la sprâncene.
Femeile au aceeaşi înfăţişare, numai că sunt mai
firave, mai scunde, cu părul lung, mai mătăsos. Graiul lor este
sărac, format din cuvinte monosilabice, sacadat şi de cele mai multe
ori cu inţelesuri multiple. Când vorbesc fac gesturi largi care
completează conţinutului noţiunilor. Fiecare poartă un nume
scurt, monosilabic, singurul semn distictiv din cadrul unităţii
colective. Ceata umblă în semiîntunerecul care s-a lăsat odată
cu venirea serii, în grup compact, aplecaţi înainte, ajutându-se cu
mâinile la urcuş. În mintea lor se petrec fenomene neînţelese,
dezlănţuite de forţe ce nu le pot pricepe. Din când in când
ridică mâinile spre cer pentru a cere apărarea unei puteri
nevăzute, dar au totuşi o voinţă puternică de a se
salva prin ei înşişi. Tânărul U, cum îl numesc ceilalţi, a
venit aici cu ani în urmă, cu părinţii lui, împreună cu
fata Ia, amândoi purtaţi de mamele lor în braţe. S-au aşezat pe aceste meleaguri care
li s-au părut mai sigure decât cele pe care le-au părăsit. O
erupţie vulcanică puternică i-a gonit şi de acolo, decimând
mai mult de trei sferturi din ei. Aici au găsit câmpii întinse, dealuri
împădurite, o climă caldă, plantaţii luxuriante care le-au
oferit toate cele necesare unui trai liniştit. Râurile aveau o apă
cristalină, dar oarecum mai caldă ca în alte părţi,
facând-o mai puţin plăcută la băut. Dealurile păduroase, pline cu arbori mari, cu
frunze imense, sub care se puteau adăposti de razele puternice ale
soarelui de prânz. Animale de toate felurile mişunau peste tot, atrase
şi ele de aceste locuri bogate, unele ierbivore iar altele fioroase,
carnivore, gata oricând să sfâşâie cu colţii lor celelalte
fiinţe ce le ieşeu în cale; nu rareori le cădea un om
pradă, câte un singuratec care se avânta în întunerecul pădurilor,
dar în grup, este noua specie, care umblă numai în două picioare,
mult superioară celorlalte vieţuitoare, prin şiretenia şi
metodele pe care le întrebuinţează ca să vâneze, să-şi
procure hrana cea de toate zilele. Insă aceasta este posibil numai în
colectiv, ceeace a trezit încă din cele mai vechi timpuri
conştiinţa oamenilor de a trăi în grupuri, în interiorul
cărora munca era împărţită. Prăzilor se împart în mod egal
întregii comunităţi, iar consumarea hranei se face în cerc, în
prezenţa celui mai puternic, care este recunoscut tacit ca şef, care
are datoria de a o împărţi. Femeile aparţin tuturor, după
cum bărbaţii aparţin în egală măsură femeilor.
Unirea dintre bărbat şi femeie făcându-se fără nici o
formalitate aparte, grupul constituind totuşi un nucleu de familie. Dar în
cadrul grupului bărbaţii nu au alte drepturi decât să consume
hrana pe care au adus-o. Șeful nu există decât virtual, ordinea în
interior fiind asigurată de toate femeile, totul mai mult instictiv decât
gândit, ca un atribut al asigurării perpetuarii speciei. Din acest punct
de vedere oamenii se aseamănă cu celelalte vieţuitoare.
Echilibrul biologic în
cadrul cercului restrâns îl consituie în primul rând legea selecţiei
naturale, neputând rezista decât cel ce este apt să ducă viaţa
dură şi plină de pericole a mediului înconjurător,
bineînţeles fără intervenţia implicită a speciei
umane. Raporturile dintre grupurile diferite erau destul de rare, datorită
faptului că aceşti oameni trăiau separaţi pe mari
întinderi. Când se întâlneau se evitau pentru a nu da naştere la
conflicte, dar când se întâmpla să întâlnească în calea lor o femeie
care s-a rătăcit de grupul ei, o răpeau şi o adoptau. Stricta delimitare teritorială şi socială a micilor grupuri
face parte din instinctul de apărare a speciei, lafel ca la alte
vieţuitoare mai puţin dezvoltate. Lupte aveau loc pentru
menţinerea sau câştigarea de teritorii de vânătoare, sau pentru
delimitarea zonelor de activitate. La aceste activităţi
războinice luau parte bărbaţi mai puternici şi mai
curajoşi, cari conduceau grupul la apărare sau atac. Femeile nu luau
parte la aceste controverse războinice. Dealtfel concepţia de
stăpânire a femeii de către un singur bărbat era slab
dezvoltata, dar nu inexistentă, ceeace nu-i oprea s-o divinizeze ca
născătoare de noi oameni pentru procreare. Astfel spiritul de
colectivitate, tendinţa de a se uni în faţa pericolului şi mai
ales sezizarea lui, a contribuit la menţinerea noii specii de indivizi
evoluaţi, căci altfel s-ar fi distrus de mult, datorită în
primul rând a condiţiilor nesigure de existenţă pe pamânt
şi în al doilea rând datorită numărului mare de vieţuitoare
fioroase care mişunau peste tot. Și, cum funcţia creează
organul, aceste pericole au contribuit la o dezvoltare mai rapidă a
celulelor nervoase conştiente, sau mai bine zis funcţia de
apărare a creat dezvoltarea gândirii, a asociat celulele în aşa
măsura pentru a le face apte ca la un moment dat materia din care suntem
zămisliţi să-şi dea seama de existenţa ei proprie,
să simtă mediul care îl încojoară, să gândească,
să judece, să distingă bunul de rău. Dar cel mai important
atribut al gândirii este acela care dă speciei om posibilitatea de a
judeca, a cerceta chiar înainte ca un fapt să fi apărut, darul de a prevede.
Dar să nu
uităm că materia singură nu este în stare să se autocreeze
sau să creeze ceva ce nu face parte din atributele ei, să fie
conştientă de existenţa ei proprie, sau să se dezvolte pe
scări mai înalte decât ceeace este ea. Conştiinţa existenţei
este un factor independent de materie care însă în anumite condiţii
se poate uni cu ea, dând naştere la ceeace suntem noi oamenii pe
pământ. Şi apoi ne vom putea întreba, dece şi cum se petrece
aceasta, cum şi în ce condiţii se poate uni conştiinţa
existenţei cu materia şi care sunt condiţiile necesare acestei
asocieri. Răspunsul stă în evoluţia fenomenelor, materiale
şi imateriale. Aşa zisa evoluţie a speciilor iniţiată
de Darwin, este justă, dar în multe puncte de vedere prost
înţeleasă, în mod materialist, ceeace falsifică realitatea
şi adevărul. Materia în sine are capacitatea de a evolua ca atare,
prin asocieri de elemente existente pe o planetă dată, dar nu are
capacitatea de a se autocrea şi nici a se transforma din moartă în
vie, până la homo sapiens. Pentru aceasta este nevoie de încă un
element care prin asociere cu materia să dea naştere la ceeace numim
viaţă şi acel ceva este o stare a existenţei care nu este
supusă nici timpului şi deci nici spaţiului, ceva ce este
veşnic, în orice moment în acelaş timp în diferite locuri. Dar acesta
este un subiect aparte de povestirea noastră. Să ne ocupăm de
micul grup de oameni care caută să se salveze de catastrofa
materială care se desfăşoară în mediul în care
trăiesc, într-un timp când asociaţia materiei cu conştiinţa
se găsea într-o fază încă primară. Trebuie totuşi
meţionat că procesul nu s-a
încheiat nici în zilele noastre şi se va încheia numai atunci, când existenţa
vie pe planeta noastră se va sfârşi, pentru a-şi continua drumul
şi ciclul în altă parte, cândva, undeva într-un timp şi
spaţiu cosmic.
La un moment dat o
erupţie uriaşă aruncă în văzduh, într-un zgomot
asurzitor, o cantitate colosală de materie incandescentă care se
prăvăleşte spre pamânt îngropând totul sub ea şi în
acelaşi timp ucigându-i pe toţi, în afară de U şi Ie care
s-au strâns unul în altul sub o stâncă. O tăcere mormântală se
aşterne în jurul lor, tinerii ies din ascunzătoarea lor şi
speriaţi încep să fugă, sărind peste pământul aproape
incandescent, ţipând de durere. După un timp se opresc şi,
aşa cum au văzut de nenumărate ori de la ceilalţi membrii
ai grupului din care au făcut parte când erau în pericol, se aruncă
în genunchi, ridică mâinile spre cer şi se apleacă până ating
fruntea de pământ, scoţând sunete neînţelese, de mulţumire
că au scăpat din infernul erupţiei vulcanice. Este o implorare a
forţelor care s-au dezlănţuit, să-i salveze de la pieire,
apoi apucându-se de mâini încep să fugă spre locul unde se vede cerul
clar. Spre dimineaţă ajung la marginea unui podiş, istoviţi
de drumul lung şi greu pe care l-au parcurs timp de peste o zi
fără întrerupere. Jos se întind câmpii şi păduri. Vulcanii
şi-au mai încetinit furia, totul intrând încetul cu încetul în normal.
Cerul se luminează, amândoi sunt negrii din cauza fumului şi
istoviţi. Cu picioarele însângerate şi nemâncaţi o iau
totuşi la goană pe povârniş în jos, cu toate că de aici
şi până la locurile înverzite care se văd în zare mai este o
cale lungă. După aproape o zi de mers susţinut, ajung în cele
din urmă, mai mult târându-se, la marginea unei pădurice. Numai
tinereţea din ei le-a permis să reziste unor asemenea condiţii.
La prima băltoacă se reped şi sorb cu plăcere apa
binefăcătoare care le dă forţe noi. Obosiţi de drum,
se culcă la umbra uni pom cu frunze mari, îngălbenite de praful venit
din regiunea de erupţie a vulcanului; nici ei nu ştiu cât au dormit. U se scoală speriat de un zgomot ciudat de nu prea departe. Ascultând
cu atenţie îşi dă seama că este fiara pe care el o
numeşte Ta, aşa cum strigau bărbaţii din grup când o vânau.
Subit îl cuprinde o teamă cumplită, ştie cât de fioroasă
este. Ia se trezeşte şi ea la răgetele fiarei, se sperie şi
apropiindu-se de U se strânge la pieptul lui. Simţind apropierea pericolului,
o ridică pe Ia pe o creangă a pomului, rupe o bucată de lemn pe
care si-o formează ca o bâtă şi aşteaptă apariţia
animalului. Deodată apare printre frunzişurile copacilor o fiară
imensă, un tigru, mult mai mare decât cele din zilele noastre, gata
să se repeadă asupra lui. El se dă un pas înapoi, se ridică
in vârful picioarelor, duce bâta deasupra capului şi în momentul când
fiara vrea să sară asupra lui, o loveşte cu atâta putere în cap,
că ea se clatină şi ameţită cade într-o parte;
îşi revine însă repede dar U este atent la toate mişcările
ei şi înainte ca aceasta să aibe timp să se ridice, îi
aplică o nouă lovitură, de data aceasta cu atâta forţă
că-îi sfarmă capul. Animalul se prăbuşeşte într-un lac
de sânge. El are mâinile însângerate, pe faţă i se citeşte în
acelaşi timp groaza şi hotărârea de a învinge. Ia se apropie
fericită de el, mulţumită că au scăpat cu bine.
Amândoi îngenunche, aşa cum au văzut că fac cei ce vânează,
ridică mâinile spre cer şi mulţumesc cerului luminos care le
trimite căldura binefăcătoare, care îi apără de
rău şi le dă viaţa şi pentrucă i-a scăpat de
pericolele prin care au trecut.
U caută o
piatră mai ascuţită, o ciopleşte şi cu ajutorul ei
despică animalul. Multumiţi se înfruptă din bogata pradă,
flamânzi după atâtea zile de fugă, apoi U o ia pe Ia de mână
şi amândoi îşi continuă drumul, spre undeva, fără
ţel. Cu cât înaintează cu atât se văd mai puţin
urmările erupţiei vulcanice. Locurile acestea au fost
numai zguduite de cutremure, fără să fie atinse de lavă sau
cenuşe vulcanică. Vegetaţia devine din ce în ce mai luxuriantă
cu fel de fel de arbori pe care cresc fructe gustoase care le potolesc foamea
şi setea. Ţn depărtare se văd încă conurile
uriaşe ale vulcanilor fumegând şi azvârlind din când in când lava
roşie cu o intensitate din ce în ce mai mică. U se uită înapoi
ca să contempleze încă odată urâtul peisaj, apoi se uită la
soare ca să mulţumescă din nou. Ia îl imită în
mişcări, considerându-l ca pe stăpânul ei şi ca cel care
i-a salvat viaţa, deci cel ce poate dispune de ea cum va voi, nu ca o
urmare a unui proces de gândire sau de recunoaştiinţă, ci ca un
fapt ce face parte din fiinţa ei. Pe de altă parte în mintea ei
tulbure simte că nici un alt bărbat nu-i va putea da mai multă
siguranţă decât U, care este preocupat să-şi caute un
adăpost şi eventual o alta ceată de semeni, fiindcă
îşi dau seama că singuri nu vor putea supravieţui, cu toate
că el este un tânar înalt, cu o putere atletică. Marele număr de fiare sălbatice care mişună peste tot
le pune viaţa în pericol. Instinctul de apărare îi spune că va
trebui să găsească o soluţie. Marele duşman din
pământ care scuipă foc îi pândeşte la tot pasul, iar fiarele
fioroase le dau târcoale, gata să găsească momentul potrivit
pentru a-i sfâşia şi devora. Neavând însă încotro, tinerii
îşi continuă drumul mereu mai departe, sătui de fructele
consumate şi de micile animale vânate de U cu o dexteritate demnă de
orice laudă. Serile se culcă sub frunzele uriaşe ale pomilor,
iar dimineaţile îşi văd de drum. Umblă în felul acesta
peste două săptămâni, zi de zi, fără încetare, cu mici
popasuri, iar nopţile le petrec mai mult în crengile mari ale arborilor.
Toate s-au
liniştit, pădurile calde şi umede au rămas în urmă. In
faţa lor se întinde o imensă preerie cu ierburi înalte, cu
arbuşti mici. Din loc în loc pasc turme mari de animale paşnice,
ierbivore, care nu-i atacă, din contră le sunt prietenoase. Lui Ia ia
rămas în minte că mama ei şi alte femei se apropiau de aceste
animale mari cu coarne, mulgându-le şi bându-le laptele. Carnea nu o mâncau,
fiindcă le considerau ca fiinţe ale soarelui. Ia este fericită,
aleargă printre ierburi, este încă copilă şi ca tot ce este
mic, simte nevoia să se joace, să imite ce au văzut la cei mari.
Simte că norocul ei a fost că a dat de U
care o apară şi îi este prieten, dorindu-i binele. Amândoi nu-şi fac probleme de viitor, au ce mânca şi unde dormi.
Astfel îşi continuă drumul prin savană şi au norocul
să nu fie atacaţi de fiare sălbatice.
Ţntr-o seară
ajung la un fel de ridicatură formată din stânci fără
vegetaţie, aproape de o pădure mică cu copaci înalţi; U
consideră că aici este bine să-şi facă un adăpost
de lungă durată, fiind un loc ideal care îi ascunde cât se poate de
bine de animalele de pradă. În fiecare zi întâlnesc turme mari de mamuţi
care pasc. Este pentru prima oară că-i văd, dar a auzit că
sunt paşnici şi nu atacă decât atunci când sunt
răniţi; totuşi îi ocoleşte. Se suie cu Ia pe stânca care de
acum le va fi locuinţă şi vede că în vârful ei este o
intrătură cu iarbă pe jos. Ia
fuge, culege un braţ mare de ierburi uscate, le depune la
intrătură şi aduce crengi uscate. U rupe câteva crengi de copac
şi în ziua aceea îşi construiesc o colibă frumoasă care
să-i apere de vânt, ploaie şi fiare. O fac în aşa fel ca de jos
să nu se vadă nimica; numai când urci stânca şi ajungi foarte
aproape de vârf poţi vedea că este locuită. De sus se
domină o întindere destul de mare. Spre seară când treaba este pe
sfârşite tinerii se culcă în noua lor locuinţă,
fără să simtă foamea după o zi de muncă. A doua zi se trezesc târziu, când soarele se află destul de sus pe
bolta cerească. U îşi confecţionează la repezeală o
bâtă mare cu care se duce să exploreze împrejurimile, să
vadă dacă găseşte o pradă cât de mică, să-i
sature pe amândoi, iar Ia culege fructe din copaci. Prin apropiere
descoperă o stâncă ceva mai mare din care izvoreşte o apă
limpede şi răcoroasă. U vânează un animal mic care le
ajunge ca hrană pentru o zi.
Alţi
oameni nu au mai zărit. Dealtfel U nici nu doreşte aşa ceva, are
destul timp să-i găsească. Deocamdată se află într-o
situaţie care le este favorabilă. Se duce din când în când la
vânătoare, nu prea departe, fiind-i teamă de micuţa Ia. De
fiecare dată se întoarce cu mici animale pe care le jupoaie cu ajutorul
unei pietre ascuţite, le împarte în bucăţi pe care le
mănâncă rupând cu dinţii din carnea crudă. Grupul din care
făceau parte cunoştea focul, dar nu ştiau să-l facă,
îl luau numai când vre-o pădure ardea din cauza unor trăznete, sau
când întâlneau izvoare fierbinţi în care îşi puneau carnea s-o
mănânce fiartă. Ei considerau acestea ca daruri ale unor
zeităţi ce vegheau asupra lor. Când din intâmplare se apropia câte un
animal cu coarne, Ia îl mulge, şi în zilele acestea U nu mai merge la
vânătoare. A confecţionat din fructul unui arbore un fel
de vas cu care aducea apa de la izvorul din apropiere. In felul acesta îşi
petrec cei doi tineri ai naturii, deabea ieşiţi din copilărie,
viaţa cea de toate zilele, fără nici un rost aparent, avansând
însă foarte lent pe treptele din ce în ce mai înalte ale omenirii, încetul
cu încetul, cu fiecare oră, zi , an, secol, mileniu. Viaţa în acele
timpuri era dură şi în acelaşi timp de multe ori fără
griji, dar tumultoasă, după înprejurări. Oamenii deabea
ieşiţi din negura trecutului, erau puţini, dezvoltaţi pe
diferse trepte, în diverse locuri ale pământului. Stăpânii planetei
erau încă animalele şi pădurile întinse, în care mişunau
fel de fel de vieţuitoare, însă desele erupţii vulcanice
distrugeau şi opreau destul de des mersul unei evoluţii deabea începută,
dând naştere la schimbări brusce, creind evoluţiei noi drumuri
pentru a menţine viaţa pe pământ, distrugeri totale din care au
apărut alte existenţe mai rezistente la urgiile naturii, căci
natura nu este oarbă şi nici moartă, ea caută să-şi
adapteze existenţa pe care a făurit-o unui mediu, care dacă nu
corespunde cerinţelor ei, să apară în alt fel în locuri mai
propice. Existenţa absolută nu cunoaşte regresuri, ea îşi
continuă ciclul în interiorul căruia se manifestă, dând
naştere în drumul ei la fenomene care aparent par a întoarce curgerea
fluviului de existenţă, dar care în realitate reprezintă calea
care o duce spre o ţintă finală. Ciclul odată încheiat,
începe altul, sub alte forme cu alte valori şi aşa mai departe la
înfinit. Această creaţie pe care o numim Dumnezeu este
conştientă de ea însăşi şi apare acolo unde
evoluţia a ajuns la un grad avansat, capabilă de a se uni cu materia.
Marele Darwin a înţeles aceasta, dar a plasat totul pe fundamentul
materiei, atribuindu-i numai ei puterea de a crea, de a se dezvolta în ceva ce
se poate reproduce prin ea însăşi. Ori, nu se poate nega
existenţa unei forţe care se află deasupra materiei, care ea
însăşi nu este altceva decât energie. Dar, să trecem la tinerii
noştri.
Zadarnic caută
tânărul U semeni de-ai lui. Tinereţa lui a descoperit unirea
trupească cu femeia, ceeace era ceva nou şi frumos pentru amândoi.
Deoarece a trecut o vreme destul de lungă în care timp au fost perioade de
ploi torenţiale, alternate cu perioade cu soare puternic pe cer şi
neapărând nici o primejdie mai serioasă peste ei, nu prea se
gândeşte să caute alte locuri unde ar putea întâlni semeni de-ai lui. Locurile le sunt prielnice. Rar au
de luptat împotriva fiarelor, ceeace totuşi se întâmplă, numai atunci
când ies din pădure să caute prăzi. Între timp a dat Ia
naştere la un copil, un băiat, care creşte pe zi ce trece.
U s-a obişnuit în aşa
măsură cu ea şi cu singurătatea, că în mintea lui este
femeia aceasta singura care există, că alta nu mai este. O
consideră ca proprietatea lui, curios lucru, până acuma nu a auzit ca
femeia cutare sau cutare să aparţină în exclusivitate unui
singur bărbat. Acuma are impresia puternică, în subconştientul
lui, că Ia nu ar putea fi a altuia şi că ar fi in stare să
lupte pentru ea, dacă vreunul ar avea intenţia să i-o ia. Din
acest motiv, şi datorită faptului că aceasta s-a
înrădăcinat adânc în subconştiinţa sa, nu-i pare rău
că nu a găsit alţi semeni
de-ai lor, fiind oarecum mulţumit că sunt singuri. Mintea lui
are ce gândi, de ce să se frământe, singurătatea n-o face
inertă, dar de vorbit, vorbesc destul de rar şi atunci când o fac,
spun în cuvinte monosilabice numai strictul necesar, de multe ori sunt
strigăte de apărare. Aproape că au uitat să formeze fraze
şi totul se reduce numai la frânturi de cuvinte, atât cât este necesar
să se înţeleagă între ei. Dar nu numai atâta, chiar şi
coliba sărăcăcioasă pe care o împarte cu Ia îi
aparţine numai lui şi nimeni nu ar avea dreptul să-l scoată
de acolo. Copilaşul căruia mama îi spune Ie este un băieţel
foarte drăgălaş şi jucăuş. Ia îl ţine
aproape în permanenţă în braţe, iar când U nu este acasă,
se ascunde cu el prin ierburi sau în colibă, de frică să nu i se
întâmple cava. Simte că este al ei, că ea l-a făcut, deci în
afară de ea nimeni nu are drepturi asupra lui. Îşi aduce vag aminte
când mama ei o ţinea în braţe, când veneau bărbaţii şi
le aduceau mâncare, ce bucurie era; pentru ea toţi erau lafel, nu
făcea nici o distincţie între ei, stăteau laolaltă în jurul
hoitului de carne şi mâncau. Acuma însă simte că U este acela
care i-a dăruit pruncul şi deci este şi o părticică
din el. De fiecare dată când se întoarce de la vânătoare se
lipeşte de el şi simte o fericire.
Timpul trece, prioade de
ploi şi vreme uscată alternează, Ie se măreşte pe zi
ce trece, umblă şi aleargă pe lânga mama lui, sub privirile ei
veşnic îngrijorate. De vorbit, vorbeşte mai puţin, neavând de unde auzi, că
şi părinţii vorbesc doar atâta cât este necesar. Ia îl
strigă, îl ceartă când nu ascultă, îi dă mâncare sau îl
culcă, atâta tot. În una din zile U pleacă la vânătoare,
deoarece proviziile s-au terminat şi animalele cornute nu s-au mai
arătat, ceeace pare curios, fiindcă aşa ceva nu s-a mai
întâmplat. În sinea lui este îngrijorat, bănuind
că prin imprejurimi a apărut un grup de oameni. Ţn ultimii ani
nici nu s-a mai gândit să fie preluat de unul, s-a obişnuit aşa
de mult cu situaţia, încât aproape că nici nu o mai doreşte. Ţn
acea zi pleacă mai de dimineaţă, să vâneze şi să
exploreze împrejurimile, să vadă dacă simţămintele lui
se adeveresc. Ca deobicei Ia, după plecarea sa, coboară din vârful
stâncii cu copilul de mână şi face o mică plimbare cu scopul de
a întâlni un animal cu coarne ca să-l mulgă, însă în zadar, au
dispărut ca sub pământ. Deodată ciuleşte urcehile, aude
zgomote pe care nu le-a mai auzit prin acele locuri. Speriată ia copilul
în brate şi fuge în coliba ei de unde se uită în jur. Simţul n-a
inşelat-o, vede în depărtare siluetele unor fiinţe care îi
seamănă, care scot sunete asemănătoare ale ei şi a lui
U. La început crede că este U care se întoarce de la vânătoare, dar
sunt mai mulţi. A şi uitat cum este când vezi mai mulţi oameni, în afară de U nu
a văzut pe nimeni de atâta vreme. Speriată îl ia pe Ie în braţe
şi se trânteşte în mijlocul colibei, pe iarba proaspătă
adusă cu o zi înainte. Aude cu inima strânsă cum se apropie
zgomotele, sunt numai voci de bărbaţi. Se uită din nou prin una
din deschizături şi de data aceasta vede clar cum un grup de oameni
se apropie de coliba lor de parcă ar şti că este cineva acolo. Bărbaţii
sunt înarmaţi cu bâte lungi în vârful cărora au legat cu coji de
copac uscate pietre de silex cioplite cu vârf şi tăioase. Din ce în
ce mai îngrozită îl strânge pe Ia la piept, acoperindu-i faţa. El
incepe să plângă ceeace o sperie şi mai mult, dându-şi
seama că plânsetele copilului o vor da de gol şi va fi
descoperită şi nu s-a înşelat, aude cum oamenii se urcă
spre vârful stâncii; peste câteva minute se uită cu ochi mari la cei
câtiva bărbaţi care stau în faţa ei. Ei sunt la rândul lor
surprinşi că găsesc în aceste locuri o femeie singură
şi pedeasupra cu un copil, fără apărare. Încep să
vorbească pe o limbă monosilabică pe care Ia nu a mai auzit-o. Ee
stă pe jumătate culcată ţinând copilul strâns în
braţe, care a încetat sa plângă. Este atât de îngrozită că
nu reuşeşte să scoată nici un sunet. În cele din urmă
unul din bărbaţi se apropie de ea, o apucă de mijloc şi o
ridică pe umerii lui. Un altul ia copilul speriat. Acuma Ia îşi
revine şi ţipă ca din gură de şarpe, copilul speriat
începe şi el să plângă şi să urle. Ia işi pierde
constiinţa din cauza groazei. Când se trezeşte se află într-un
loc pe care nu l-a mai văzut, înconjurată de multe femei şi
copii care se uită cu interes la ea. Ie se află lângă ea, cu un
beţisor în mână, jucându-se cu alţi copii, de parcă nu s-ar
fi întâmplat nimica, ceeace o mai linisteşte. Se uită totuşi
speriată în jur, dar nimeni nu-i face vreun rău. Una din femei îi
întinde o ciozvârtă de carne proaspătă pe care o
mănâncă fiindu-i foame; îl trage şi pe Ia la ea întinzându-i
şi lui o bucăţică. Mâncarea le place, cu atât mai mult cu
cât este prăjita la foc. Nu a mai mâncat carne trecută prin foc de
când era copilă, dar de când trăeşte singură cu U nu a mai
avut posibilitattea s-o facă, s-au obişnuit s-o consume crudă.
Ia
vede că femeile din faţa ei au mijlocul acoperit cu blănuri. Aceeaşi
femeie care i-a dat bucata de carne îi întinde şi o blană mare,
făcându-i semn să se acopere. La început nu pricepe şi atunci se
apropie mai multe femei de ea, care ridicând-o îi prind blana de după
şolduri, ceeace o sperie, dar nesimţind nici o durere se
linişteşte. Una din femei o duce în coliba cea mai apropiată,
unde este lăsată cu copilul. Abea acuma în colibă îi vine U în
minte şi groaza o cuprinde din nou. Ia adoarme în braţele ei, ceeace
o linişteşte şi adoarme, strângându-şi copilul tare la
piept.
Pe
de altă parte U a avut o zi foarte bogată, a reuşit să
vâneze un animal mare, foarte apreciat, atât pentru carne, cât şi pentru
blana lui groasă care, după cum îşi aduce aminte, se pune pe jos
pentru dormit; este un urs imens rătăcit prin aceste locuri, gonit
probabil de vânători din grota în care-şi avea cuibul. Animalul este
mare şi se ridică în labele din spate când este atacat. Oamenii nu-l
vânează decât în grup, fiindcă rănit devine foarte fioros
şi periculos, atacă oamenii chiar dacă nu este vânat. U l-a
doborât cu o piatră foarte ascuţită pe care a găsit-o în
albia unui râu, pe care cioplit-o, frecând-o de celelalte, până a devenit
tăioasă. A legat-o apoi de o bâtă puternică cu care a lovit
fiara, despicâdu-i abdomenul. Deoarece nu putea duce animalul, acesta fiind
prea greu, l-a jupuit tot cu aceeaşi piatră, făcând din
blană un fel de sac pe care l-a umplut cu bucăţi mari de carne,
urmând ca restul sa fie luat a doua zi, dacă nu va fi găsit de vreo
hienă sau vultur. Are de gând să facă provizii pentru mai
mult timp. Ajunge în preajma colibei de pe stâncă
când soarele a trecut spre apus. Este ostenit, dar văzând coliba din
depărtare inima începe sa-i bată ceva mai puternic, la gândul
că-şi va întâlni grupul restrâns. Ce o să se mai bucure Ia când
va vedea prada. Se miră totutşi că nu vede nici pe Ia şi
nici pe Ie ieşindu-i în cale ca deobicei. Urcă gâfâind stânca şi
când ajunge în faţa colibei scapă sacul jos, totul este
răvăşit. Un moment stă bumăcit, neştiind ce s-a
petrecut şi ce să facă, apoi dându-şi seama de ce s-ar fi
putut întâmpla, ridică de durere mâinile spre cer şi începe să
strige puternic, un fel de răget de disperare, bătându-se apoi cu
putere cu pumnii în piept. Aleargă în jos, apoi iar în sus fără
nici un ţel, răsuflă din greu, se trânteşte pe iarbă
şi se zvârcoleşte, se ridică în picioare, urcă fugind
stânca până la colibă şi cu mişcări furioase distruge
totul până nu mai rămâne nimica. Când se
mai linişteşte îşi dă seama că nu au fost atacaţi
de animale, căci s-ar fi văzut sânge. Numai alţi oameni au putut
să-i răpească. Dealtfel vede urme de paşi prin iarbă.
La venire şi la plecare oamenii au urmat aceeaşi cale culcând iarba
în direcţia în care s-au dus. Uitând de pradă, ia bâta cu silexul
ascuţit si o porneste în goană în jos spre vale. Ca să nu
piardă urma, începe să meargă încet, cercetând cu atenţie
iarba. Încetul cu încetul se linişteşte şi capătă o
voinţă fermă de a-i găsi. Nu pot fi departe, deoarece
după câte ştie din trecut, vânătorii nu pleacă
niciodată prea mult de locul unde s-au aşezat un timp, decât atâta ca
să poată fi înainte să se întunece iar înapoi. Ajunge la râul la
care a vânat de atâtea ori şi constată că urmele trec pe aici,
se văd pietrele răvăşite. Acuma nu mai are nici o
îndoială, Ia şi Ie au fost răpiţi de oameni. Acest lucru îl
mai linişteşte, fiindcă ştie şi simte că
niciodată unei femei găsite nu i se va face vreun rău, ci este
pur şi simplu adoptată. Simte totuşi nevoia puternică de a
o găsi.
Spre seară târziu,
după un drum anevoios, zăreşte în zare o lumină, acolo este
un foc, deci trăiesc oameni, aşa cum au trăit ai lui până
să piară. Se îndreaptă cu atenţie până acolo, nevrând
să fie descoperit. Trebuie să ştie mai întâi dacă femeia
lui cu copilul se găseşte în aşezare. Ajuns destul de aproape
vede în vale un grup nu prea numeros de oameni care forfotesc de colo până
colo, pregătindu-se de ceva ce nu poate pricepe. De când au pierit ai lui
nu mai ştie cum procedează oamenii când sunt în grup, a uitat mare
parte din obiceiurile lor. Ţnaintează deci cu multă
prudenţă. Cu toate că s-a făcut seara târziu, se vede
destul de bine din cauza focului care arde în centrul aşezării,
luminând o parte a văii. Se aşează deci la pândă; s-a oprit
la o distanţă oarecare, să nu fie simţit, uitându-se atetnt
la tot ce se întamplă acolo în vale. Locul ales este foarte bun. De când a
rămas singur a căpătat unele aptitudini mai deosebite
faţă de ceilalţi oameni. Este mai ager, mai sensibil la tot ce
se petrece în jurul său şi mai receptiv. Ochii i se adaptează mai
bine la intunerec, toate ca un instinct de autoapărare în plus. Oamenii din vale sunt totuşi prea departe ca să le poată
distinge figurile. Vede şi multe femei cu copii, dar nu recunoaşte în
niciuna din ele ca fiind Ia cu Ie. Ca să meargă mai apropape îi este
totuşi frică. Ţn orice caz va trebui să întreprindă
ceva, simţind că femeia lui şi copilul se găsesc acolo. Un
grup aşa de mare de aşezare omenească n-a mai văzut, sunt
câteva sute de bărbaţi şi femei şi zeci de colibe
aşezate în cerc, destul de îngrijit construite, cu un fel de gard din
nuiele în jur, ca linie de apărare. Distinge că toţi poartă
în jurul şoldurilor blănuri aşa cum purtau şi ai lui.
Apropiindu-se noaptea, oamenii din vale dispar încetul cu încetul în colibele
lor, care sunt închise în partea din care bate vântul, făcute din crengi
împletite. Din când în când se aud lovituri de piatră şi frecatul lor
una de alta. Bărbaţii se
pregătesc pentru o nouă zi de vânătoare. S-au aşezat de
puţin timp pe aceste meleaguri, fugind din locuri bogate, dar invadate de
turme imense de mamuţi şi alte
animale care le puneau viaţa în pericol.
U stă la
pândă, cu nasul adulmecând, atenţia îi este încordată,
urmărind fiecare mişcare în vale, cu speranţa de a o vedea pe Ia,
dar spre marea lui mirare nu poate distinge nimica. Încetul cu încetul se
lasă noaptea şi zgomotele încetează pe masură ce se
întunecă, numai focul mai luminează slab valea, pâlpâind din când în
când mai puternic, atunci când sunt azvârlite crengi de câte o femeie, ca
să nu se stingă. Focul ardea de mai mult timp, fiind îngrijit să
nu se stingă. Dealtfel aceşti oameni ştiau să-l facă
prin frecarea unui băţ de o bucată de lemn, dar acesta a fost luat
dela un incendiu din pădure provocat de un trăznet. A fost considerat
ca ceva venit de sus şi-l îngrijesc ca o relicvă sfântă.
Toţi s-au dus la culcare. U iese încet din ascuzătoarea lui şi
se apropie cu mii de precauţii de aşezarea omenească din albia
râului. La un moment dat îşi dă seama că a ajuns destul de
aproape, la numai câţiva metri apare o colibă pe care nu a
zărit-o de sus, ceeace îl face şi mai precaut, fiindu-i teamă
să fie descoperit, ceeace în aceste condiţii ar fi însemnat moartea,
putând fi luat drept o fiară. În mintea lui este
neclar cum să procedeze ca s-o găsească pe Ia cu Ie. Întunerecul
s-a lăsat, lumina focului slab nu mai ajunge până la el şi
deodată îl cuprinde o dezolare fără margini, îi vine din nou
să urle ca azi dimineaţa când a descoperit lipsa ei, dar de
frică se abţine, calmul îi poate ajuta mai mult, trebuie procedat cu
răbdare şi tact. Se retrage deci în vechea ascunzătoare şi
adoarme în culmea disperării, însă nu înainte să ridice mâinile
spre cer, ca apoi să se aplece până atinge pământul cu fruntea,
cerând şi implorând ajutor celui atotputernic. Ţn mintea lui nu era
clar cine este acest atotputernic şi cum ar putea să-l ajute, ceeace
dealtfel nici nu-l interesa, dar acest rit îi aduce linişte şi mai
ales speranţa în mai bine, un balsam pentru suflet.
Dimineaţa
se scoală înainte de răsăritul globului de foc URU, cum
numeşte el soarele, ceeace a auzit de la grupul din care a făcut
parte, care a pierit. Ţn vale începe forfota, bărbaţii se strâng
în mijlocul aşezării, fiecare având o suliţă în vârful
căreia este prinsă o piatră ascuţită din silex. U
ştie că vor pleca la vânătoare. Cum să procedeze să
meargă acolo ? Dacă îl prind şi-l omoară ? Atunci nu mai
este nimica de făcut şi Ia cu Ie vor rămâne ai lor, dar nici
asta nu se poate, trebuie să întreprindă ceva şi încă
repede. Cel mai bun lucru este să uzeze de şiretenie, ceeace a
învăţat din plin în ultimul timp. Ţn mintea lui se petrec o
mulţime de procese de gândire logică, de judecarea unor situaţii
de comparare, de găsirea celei mai bune rezolvări ai problemei. Creerul
omeneasc era la acea vreme poate tot atât de dezvoltat ca şi acuma, din
punct de vedere al volumului, dar aşa zisa minte, posibilitatea de
gândire, de diferenţiere dintre concret şi abstract se găsea
încă într-un stadiu în care aceste două însuşiri fundamentale
ale dezvoltării şi evoluţiei speciei umane nu erau încă
bine definite, pentrucă celulele creerului nu erau încă apte de a
diferenţia dintre realitate şi imaginaţie, gândirea nefiind
încă destul de dezvoltată. Dar să revenim la omul nostru U.
Hotărârea
lui este luată. Se târeşte pe burtă până aproape de
aşezarea oamenilor din vale. Ajunge aşa de
aproape că ar putea fi văzut de cineva care ar trece pe acolo, dar
din fericire nu trece nimeni. Se tupilează după un tufiş şi
obsearvă ce se petrece. Deodată tresare, o vede pe Ia care iese
dintr-o colibă, ţinându-l pe Ie de mână; vrea să sară
spre ea dar se abţine; acţiunea asta ar fi nesăbuită
şi i-ar pierde pe amândoi încă de la început. Vede cum femeile se strâng
în jurul ei, vorbind o limbă sacadată pe care el n-o pricepe.
Constată cu uimire că şi Ia poartă o blană lafel ca
celelalte. Bărbaţii şi tinerii se pregătesc de
vânătoare; fac o zarvă de neînchipuit, vorbind cu toţii
odată, sunt mai mult sunete neînţelese şi câteodată
ţipăte fără rost şi noimă. Se aude mai departe
cum alţii îşi ascut silexurile de pietrele de râu. Femeile se
agită în toate părţile fără vreo treabă
aparentă. Unele din ele sfarmă cu bucăţi mari de oase pe
bolovani rotunzi un soi de seminţe pe care le pun apoi în apă în
pietre scobite, ca să se moaie. Această operaţie îl miră pe
U nespus de mult, fiindcă nu mai văzuse aşa ceva, nu pricepe cu
ce scop se face asta. Stă în continuare ascuns în spatele
boschetului, într-un fel de groapă. Se lipeşte cât se poate de
pământ, de frică să nu fie descoperit. Aşteaptă
momentul prielnic să-şi răpească femeia şi copilul.
Deodată tresare, ca la un semn toţi bărbaţii se scoală
şi pornesc în fugă, în grup compact, agitându-şi armele în aer,
scoţând strigăte stridente, în direcţia opusă de unde este
el ascuns. Femeile aleargă un timp în urma lor, urmate de ţipetele
copiilor, apoi se întorc la colibele lor şi liniştea se aşterne
din nou peste aşezare. Totuşi au rămas în sat câţiva
bărbaţi voinici, împreună cu bătrânii şi
adolescenţii, încă necopţi să meargă la vânatoare.
Acuma
consideră U că a sosit momentul s-o răpească pe Ia şi
copilul. Nevăzând pe nimeni în jurul ascunzătorii sale, se
ridică în picioare şi porneşte spre prima colibă pe care o
găseşte goală. Fuge din colibă in colibă, dar toate
erau goale. Femeile cu copiii au mers la râu unde se scaldă şi se
bălăcesc în apa limpede. De Ia şi Ie nici urmă, ceeace îl
intrigă nespus de mult, doar a văzut-o cum a intrat în colibă,
însă nu mai ştie care. Tot frământându-se unde ar putea s-o
caute tresare; aude un plâns înfundat de copil, îi recunoaşte vocea.
Atenţia i se măreşte, stă să asculte din ce parte se
aude şi se îndreaptă într-acolo, tot ferindu-se să nu fie
văzut. Ajuns în faţa colibei de unde se aude plânsul, dă
frunzele de la intrare laoparte şi spre marea lui bucurie o vede pe Ia
culcată pe fân, cu mâinile acoperindu-şi faţa, plângând
înfundat; Ie stă lângă ea cu faţa la perete plângând şi el
înfundat. U face o săritură de tigru, se repede la ea şi,
înainte ca Ia să-şi dea seama ce se petrece, o apucă de mijloc,
o ridică pe umeri, îl ia pe Ia de picioare, ducându-l sub braţ
şi fuge în salturi spre direcţia de unde a venit. Fără
să-l vadă, Ia simte că este bărbatul ei, ceeace o
linişteşte şi încetează să plângă, se ţine
puternic de umerii săi să nu-şi piardă echlibrul. Ie
însă se sperie începând să zbiere din ce în ce mai tare, ceeace se
aude pâna la femeile de la râu. Deodată se aude mare zarvă în
urmă. Privind înapoi, U vede cum o ceată mare de femei care
aleargă după el, dar nu este nici un pericol, distanţa este mare
şi apoi ştie el să fugă chiar cu o greutate mare pe umeri.
Nu este pentru prima dată că scapă de un pericol prin fugă.
Ia se face moale pe umerii lui, ţinându-se liniştită să
nu-l facă să-şi piardă echilibrul. Ie în schimb
continuă să ţipe cât îl ţine gura, ceeace nu-l
sinchseşte prea mult pe U. După o fugă istivitoare, când nu mai
aude nici un zgomot în urmă, se hotăreşte în fine să se
oprească. Este ud leoarcă de transpiraţie şi răsuflă
din greu, se ascunde după un tufiş mare şi umbros, depunând-o pe
Ia pe iarbă, care se lasă aproape inertă, şi fără
să zică nimica întinde mâinile, cerând să i se dea copilul, care
odată în braţele ei încetează să mai ţipe. Pentru
scurt timp U dispare să înterprindă o scurtă recunoaştere
prin împrejurimi. Întorcându-se liniştit că a scăpat de cei ce
l-au urmărit, Ia se ridică în picoare şi veselă începe
să salte in jurul lui, dând din palme şi râzând, ţinându-l de
mână pe Ie care şi el înveselit ţopăie în jurul
tatălui său. U este fericit la culme că a reuşit s-o salveze.
Surâzând îşi arată dantura albă şi puternică, cu
caninii care depăşesc ceilalţi dinţi. Veselia asta este
ceva nou pentru el. Ia se opreşte din dansul ei care semănă mai
mult a ţopăit şi începe să-i povestească prin ce
peripeţii a trecut, cum s-a întâmplat şi cum s-au purtat frumos cu ea, nimeni neavând
vreodată intenţia de a-i face vreun rău. Pentru a-şi
completa vocabularul sărac face semne cu mâinile, saltă când este
vorba de fugă şi se aruncă la pământ când spune că a
fost depusă într-o colibă.
După o scurtă
odihnă porneşte mica familie din nou la drum. U îl ia pe Ie în
braţe. Are de gând să se îndepărteze cât mai mult de aceste
locuri, în care consideră că sunt în primejdie. Îi este mai mult frică
de oameni decât de fiarele sălbatice ale pădurilor şi savanelor.
Pentru a li se pierde urma se înfundă în pădurea din faţă,
neţinând seama de celelalte pericole care ar putea da peste ei. Pe
masură ce îniantează devin copacii mai deşi, cu liane care atârnă
peste tot şi se aud din ce în ce mai multe zgomote ciudate care fac
să le îngheţe sângele în vine, dar de frică ca
bărbaţii din grupul de oameni ar putea să-i urmărească
înaintează totuşi din ce în ce în jungla deasă. La tot pasul se
aud răgete de animale, ţipăte de maimuţe, iar atmosfera
devine din ce în ce mai apăsătoare, umezeala pădurilor
tropicale, şerpi şi insecte mişună peste tot,
periclitându-le viaţa. U se simte pentru un moment dezarmat, deodată
se aude un răget puternic de fiară, care le îngheaţă
sângele în vine, dar revenindu-şi o trage pe Ia care ţinea pe Ie în
braţe spre un trunchi de copac mare, rupe o creangă groasă pe
care o curăţă de ramuri şi frunze şi se
aşează în faţa femeii cu copilul; are o figură
crispată, buzele ţuguiate, iar ochii îi joacă în orbite,
uitându-se în toate părţile. Simte apropierea animalului, dar nu-l
poate vedea, ceeace îl scoate din sărite. Ia se aşează pe vine
la rădăcina copacului, acoperindul pe Ie cu corpul ei. Pădurea
este deasă, nu se poate vedea decât la maximum cinci metri. El trebuie
să fie cu atât mai atent, neştiind din ce parte va fi atacat.
Deodată apare în faţa sa o siluetă imensă, o gorilă
uriaşă, cu mult mai mare ca el; n-a mai văzut aşa ceva. La
apariţia ei are un moment de ezitare, este speriat, crezând la început
că au fost descoperiţi de urmăritori, dar işi dă
repede seama că făptura din faţa sa nu este om. La vederea lor
animalul se opreşte brusc, spre norocul lui, căci are timpul să
ridice bâta deasupra capului şi, fară să stea pe gânduri, se
repede asupra gorilei, lovind-o cu atâta putere în creştetul capului încât
aceasta se clatină şi cade într-o parte; în acest moment vede că
este femelă, în spatele ei apare un pui care se aruncă scâncind
asupra mamei sale. Acuma este momentul cel mai periculos, animalul fiind
rănit. Gorila îşi revine încetul cu încetul, dar U nu dezarmează
şi loveşte a doua oară şi mai puternic, înainte ca să
poată fi atacat. Gorila se
prăvăleşte la pământ într-un răget cumplit. U nu mai
stă pe gânduri, o ia pe Ia cu Ie şi fuge în direcţia de unde a
venit. Işi dă seama că este mai bine să iasă din
pădure, fiind convins că nu va putea face faţă
nenumăratelor fiare care mişună peste tot, dispuse să-i
atace. Cu oamenii se va putea mai uşor înţelege, căci ei pot
distinge dacă adversarul doreşte binele sau răul.
După o fugă
istovitoare ajunge aproape în acelaş loc de unde a plecat. Atenţia îi
este încordată la maximum, este nervos, muşchii îi joacă sub
piele, simte că un nou pericol îi aşteaptă, odată
ieşit din junglă. De data acesta merge urmând liziera pădurii,
în aşa fel ca la cel mai mic pericol să se afunde din nou în ea. Știe
că oamenii care îl urmăresc nu se vor avânta în junglă. Dar
şi cei ce vor neapărat să-l prindă sunt şi ei foarte
experimentaţi. Si-au dat seama că fugarii nu vor putea rezista prea
mult în pădure, că la un moment dat vor ieşi. Luându-le urma au găsit locul unde au intrat şi s-au aşezat
la pândă. U nu a simţit nimica şi nici nu-şi dă seama
că este urmărit, era sigur că o să-l lase în pace şi
vor pleca în aşezarea lor înapoi, dar ca la un semnal apar, parcă
răsăriţi ca din pământ, o sumedenie de bărbaţi
înarmaţi cu bâte. U se opreşte ca trăznit, o trânteşte pe
Ie la pământ cu Ie cu tot şi ridicând bâta pe care nu a
părăsit-o nici o clipă, o roteşte deasupra capului cu atâta
putere încât aceasta şueră în aer, ceeace îi determină pe oameni
o clipă să ezite să-l atace. U este însă descumpănit,
îşi dă însă seama că ei nu au intenţia de a-l ucide,
mai ales când vede că încep să sară şi să
ţopăe în jurul lui, scoţând sunete înalte şi stridente,
fără să îndrăznească să se apropie de el.
Deodată oamenii se opresc din sărituri, lasă armele la
pământ şi-l privesc în linişte. U rămâne uluit de
atitudinea lor şi face acelaşi lucru. Îşi aduce aminte că
în grupul din care a făcut parte se proceda lafel când se voia pace. Aruncă
deci şi el bâta cu putere de pământ, ridică braţele şi
cu un strigăt puternic se bate cu pumnii în piept, atât de puternic încât
răbufneşte ca un butoi gol. El este cu mult mai înalt şi
dezvolat ca cei din jur. Statura lui atletică impune, dar şi forta
lui fizică. Ceilalţi îşi dau seama că o bâtă de o
asemenea mărime nu poate fi purtată de niciunul din ei. Dar,
datorită faptului că aceştia trăiesc în colectiv sunt mai
avansaţi, atât ca vorbire cât şi ca organizare. Vorbesc mai colorat,
mai mult, nu ca U cu Ia care din când în când scot câte o vorbă, şi
numai atunci când se petrec evenimente ieşite din comun, indiferent
dacă sunt bune sau rele. Capacitatea de gândire îi este însă lafel de
dezvoltată ca la ceilalţi. Fiecare epocă şi interval de
timp din cadrul evoluţiei pe planeta noastră a fost unitară
pentru întreg globul pământesc, cu mici diferenţe dela loc la loc.
Oamenii nu au avut niciodată nevoie de contacte directe pentru a se
dezvolta, a progresa. Vechile culturi ca cea egipteană şi cea
astecă s-au dezvoltat în aceeaşi perioadă având multe
contingenţe în gândire şi în cultură, cu toate că niciunul
nu ştia de existenţa celuilalt. Distanţele mari care îi
despărţau nu puteau fi trecute cu uşurinţă, aşa
ceva ar fi durat multe secole pentru acele timpuri când omenirea nu avea
mijloace rapide de transport. Acelaşi lucru s-a întâmplat şi în
perioadele când omul a devenit dintr-o fiinţă care se dirija
după instincte în una gânditoare, bîneînţeles nu brusc, ci cu timpul şi
nu numai într-un singur loc, ci pretutindeni. Materia aşa zisă
moartă, împreună cu existenţa conştientă s-au
dezvoltat paralel şi armonios, iar unificarea lor a dat naştere la
trepte înfinite de existenţe viabile, de la celula vie până la
gândirea logică. Nu materia a devenit vie, nu ea este cea ce prin
evoluţie a ajuns să-şi dea seama că există, ci aceasta
se datoreşte unei alte forme a existenţei, una a treia care se poate asocia cu ea pe o înfinitate de
trepte. Cele două forme ale existenţei se dezvoltă şi în
zilele noastre paralel, una condiţionând pe cealaltă. Nimica nu se
pierde nimica nu se câstigă, totul se transformă. Această lege a
unei minţi avansate ca a lui Lavoisier poate fi aplicată în toate
domeniile existenţei, chiar şi acea a omenirii. Considerând că
numai materia este aceea care evoluiază, ignorând a treia formă a
existenţei, nu se va ajunge niciodată la cunoaşterea sursei
noastre de început. Omul în nebunia lui în zilele noastre de a tehniciza
şi materializa propria sa existenţă a pierdut legătura cu
natura, cu creaţia, considerând că el
însuşi este Creatorul, uitând însă că în acest fel, în
loc să creeze, nu face altceva decât să distrugă. Când vom
învăţa să îmbinăm ştiinţa materială cu acea
a formei a treia de existentă, spirituală, vom duce omenirea pe
culmile celei mai înalte ale cunoaşterii. Negarea unei forţe
superioare, indiferent cum o numim, nu poate decât să frâneze progresul
şi să întunece mintea celor ce nu vor s-o accepte, închizând-o în
negaţii şi contradicţii, în lupte subconştiente, sancta
simplicitas. Fiecare din noi crede în ceva, chiar şi cei
ce neagă totul. Ei cred în atitudinea lor negativă, însă care
totuşi în momente grele se transformă în crediţă
adevarată, căci de ea are omul nevoie. Fără de ea ar pieri
ca fiinţă conştientă de propria sa existenţă.
Aici nu este vorba nici de fenomene metafizice sau metapsihice ci de un
adevăr ce în zilele noastre tinde să fie negat, dece, nu se
ştie. Dar să nu uităm că şi celelalte fiinţe
existente pe planeta noastră au trecut printr-o evoluţie
continuă şi persistentă, animalele şi plantele sunt un
amalgam dintre materie şi aceasta a treia formă a existenţei,
care se manifestă pe o înfinitate de trepte, dela amöbă până la
cele mai dezvoltate animale. Noi fiinţe superioare care ne bucurăm
că în noi rezidă această formă superioară trebuie
să facem tot posibilul de a ne menţine, de a progresa şi nu a ne
distruge, prin neştiinţă şi ce este mai rău prin
ignoranţă. Omul prin neştiinţa sa îşi distruge
propriul său anturaj, unul unic, căci altul nu are. Dar să
revenim la oamenii noştri de acum 50000 de ani.
Ia se ridică de la
locul unde a fost trântită şi îi explică bărbatului ei prin
semne, gesticulări şi cuvinte sacadate că aceştia sunt
oamenii care au răpit-o şi că nu i-au făcut nici un rău.
El se arată totuşi descumpănit, fiindcă nu ştie cum
să le explice că nu vrea nici el să le facă vre-un rău
şi că ar fi dispus chiar să trăiască alături de
ei. Începe pe graiul lui sărac să le vorbească, dar pe figura
lor se vede o nedumerire şi un fel de râs ce seamănă mai mult cu
un rânjet, pentrucă nu au mai auzit asemenea vorbe pe care nu le pricep.
Atunci îi vine lui U o idee năstruşnică. O
părăseşte pe Ia, care s-a liniştit şi îl ţine pe
Ie în braţe, se apropie de oameni, aruncând bâta imensă departe de
el, pe care o ridicase între timp şi se plimbă în faţa lor cu
mâinile lăsate lângă corp; se apropie atât de mult de ei, că pe
unii chiar îi atinge. La acest gest
toţi încep să salte de bucurie, ridicând armele agitându-le în aer,
formând un cerc în jurul lui. Apoi brusc se retrag spre marginea junglei
şi încep să se sfătuiască în şoaptă. Unul din ei
era un om mai in vârstă, mai corpolent, în jurul căruia s-au strâns
ceilalţi, apoi se întorc şi înconjurându-i pe fugari o pornesc cu toţii
spre tabăra de unde a fost răpită Ia cu Ie de către U.
Ţn drum întâlnesc un mare mamut pe care îl vânează, cu care ocazie U
a avut prilejul să-şi arate
curajul şi măiestria în a vâna, spre admiraţia tuturor. La
apariţia prăzii oamenii se dispersează imediat, aşezându-se
în semicerc, fără comanda cuiva, ci ca un lucru firesc. U se pune
imediat în fruntea lor. Mamutul dă semne de nervozitate. Oamenii
înaintează spre el, venind din toate părţile, scoţând
strigăte sălbatice. Animalul simţindu-se în percol începe să
fugă, întorcându-se din când în când ameninţător, repezindu-se
spre urmăritorii săi, dar aceştia nu se lasă
întimidaţi. Se reped curajoşi, împungându-l cu suliţele lungi în
capul cărora sunt prinse silexurile ascuţite, ceeace îi provoacă
răni adânci, sângerânde. Cu cât este mai rănit, cu atâta este mai
fioros, rage puternic şi fuge mai repede, dând impresia la un moment dat
că le scapă. U, văzând că s-ar putea să-l piardă
şi având în vedere că niciodată nu a avut ocazia să vâneze
un mamut, deoerece singur nu putea să atace animale aşa de mari,
dă fuga spre el, desprinzându-se de grup, în văzul speriat al
celorlalţi care au încetat să fugă, pierzând speranţa de a
doborâ frumoasa pradă, rupe cu o forţă herculană o
creangă mare pe care şi-o face la repezeală bâtă şi,
ajungând animalul din urmă îi aplică o lovitură la încheietura
piciorului din spate. Acesta scoate un răget puternic, se intoarce şi
încearcă să-l apuce cu trompa, dar el este numai ochi, fiind atent la
orice mişcare a prăzii, sare in lături fără să
dea drumul bâtei şi înainte să fie din nou atacat se repede din nou,
lovindu-l mai puternic în acelaşi loc. Aceasta are darul de a-l opri din
fugă. Mamutul se întoarce spre grupul de oameni care s-au repliat,
înaintând din nou în semicerc spre el. U a căzut jos, dar se ridică
repede în picoare, scoţând un răget atât de puternic încât chiar
şi oamenii de atunci se înfioară. Ţn acelşi moment pornesc
cu toţii la atac, înconjurând animalul, lovindu-l şi împungându-l cu
suliţele, adâncind rănile. Rănit, animalul devine din ce în ce
mai furios, se roteşte după ei fără să-i poată
atinge. U nu stă cu braţele încrucişate, ci din când în când îl
loveşte cu bâta peste genunchi, ceeace face ca mamutul să cadă
într-o parte. În acest moment oamnii se reped la el şi cu împunsături
puternice îl ciopârţesc de viu în răgetele disperate ale mamutului.
Oamenii se pun imediat pe treabă, până spre seară. Hălci
mari de carne sunt tăiate cu silexurile din vârful suliţelor. U
caută o piatră ascuţită cu ajutorul căreia taie o
bucată atât de mare de carne încât ceilalţi se uită uimiţi
la el. Bărbaţii pun hălcile de carne în spinare şi U
porneşte cu ei spre noua sa patrie. Ia şi micuţul Ie sunt
aşezaţi in înteriorul grupului, cum este obiceiul şi cu
toţii o pornesc spre marea familie care îi aşteaptă. După o
zi plină de peripeţii şi întâmplări neprevăzute,
oamenii merg în monom cu câte o halcă mare de carne în spinare. Spre seară când soarele a ajuns sub orizont apare şi
aşezarea de lângă râu.
Pe lângă aceşti oameni U este un
uriaş, face parte din alta grupă ce nu a avut niciodată
legături cu cei ce trăiesc prin partea locului. Dealtfel oamenii din
acele timpuri erau în mare masură nomazi, trăind pe mari întinderi de
pământ, dar acolo unde găseau condiţii mai bune de trai se
aşezau câteodată pentru mai mult timp, chiar ani de zile. Oamenii de
aici sunt mai scunzi, dar rezistenţi, au un grai destul de bogat, cunosc
focul pe care îl fac prin frecare, sau îl iau când un trăznet aprinde
vreun copac, ceeace se întâmpla destul de des. În mijlocul aşezării
era o vatră care ardea permanent fiind întreţinută de femei,
care culegeau crengi uscate pe care le aruncau în foc care provine de la un
incendiu provocat de un trăznet cu care ocazie oamenii au găsit
animale arse. Mâncându-le carnea au găsit că este mult mai
gustoasă aşa. Luând jar din incediu l-au adus aici şi îl
menţin fără încetare de mai mult timp, cu toate că
ştiau şi ei să-l facă.
Forţa fizică era în acele timpuri un
atribut, o binefacere a naturii pentru cel ce o poseda şi ori de câteori
un bărbat se arăta mai puternic şi mai curajos ca ceilalţi
este adorat şi considerat de întreg grupul ca un conducător la
vânatori, însărcinat cu ordinea, împărţirea prăzii, şi
supravegherea consumării ei. Are puterea să pedepsească pe cel care
îşi însuşeste mai mult decât i se cuvine. Acceptarea unei asemenea
persoane era considerată ca ceva firesc, nimeni nu dispunea cine, cum
şi în ce fel să exercite puterea asupra celorlalţi. Dar, în
afară de asta în cadrul tribului nu are alte drepturi, fiind considerat ca
toţi ceilalţi, fără excepţii. Dar în caz de pericol comanda apărarea
grupului, conduce la atac şi face planul de luptă, ceeace îi
conferă în aceste momente puteri depline. Cu U se petrece un fapt cu totul
ieşit din comun, el este un străin de aşezare, dar datorită
caliăţilor lui cu totul exceptionale s-a impus chiar din prima zi,
oamenii uitându-se cu admiraţie la el. În sinea lui este mulţumit de
întorsătura evenimentelor; pricepe că de acum încolo va trebui
să profite să-şi creeze o
situaţie mai bună. Ca un bărbat să fie adoptat era un lucru
rar, cu femeile şi copiii însă era un lucru obişnuit. Nu rareori
erau răpite şi duse în alt trib decât în cel din care făceau
parte, ceeace ducea de multe ori la conflicte care se terminau cu morţi
şi distrugeri de triburi întregi. Aceste procedee erau pentru acele
timpuri folositoare, deoarece sîngele în triburi mici trebuia reînoit, altfel
s-ar fi unit rude din ce în ce mai apropiate, ce ar fi dus la degenerări
genetice, ceeace în ultimo ar fi însemnat pieirea rasei umane. Răpirea
şi sosirea lui Ie cu copilul în trib nu a fost aparent nimica
neobişnuit, ci a suscitat numai o curiozitate de moment, care cu timpul ar
fi dispărut, ea fiind luată de alt bărbat pentru a procrea rasa
umană. Dar faptul că după foarte scurt timp a fost din nou
rapită, a provocat o aşa de mare agitaţie că toţi cei
rămaşi în aşezare se află într-o extremă enervare,
aşteptând întoarcerea celor trimişi să-i caute. Agitaţia
era cu atât mai mare cu cât răpirea a avut loc chiar în mijlocul
aşezării şi numai de către un singur bărbat. De fapt U
ar fi trebuit pedepsit, pus la încercări pe care dacă nu le trecea
putea fi ucis, dar cu el lucrurile se
schimbă, curajul şi priceperea precum şi statura sa
atletică au asupra celorlalţi o influenţă
covânrşitoare.
Bucata mare de carne pe care o poartă U în
spinare pare să nu-l deranjeze, merge în fruntea grupului foarte convins
că trebuie de acum în colo să trăiască iar între oameni,
că în caz contrar nu ar fi rezistat, cu toate că timp de atâţia
ani nu a avut nimica mai serios de suferit. Ia la rândul ei este bucuroasă
că o să aibe un cămin şi că nu va mai fi singură.
Grupul de bărbaţi umblă tăcut, au avut o zi plină de
neprevăzute şi în acelaşi timp de reuşită. O
pradă cum este un mamut este o captură frumoasă, dându-le
posibilitatea să trăiască cel puţin o
săptămână fără griji. Restul prăzii a fost
acoperit cu crengi şi frunze pentru a nu fi mâncat de alte fiare. Oamenii au de gând să vină a doua zi pentru a lua ce a mai
rămas, cum era obiceiul la prăzi de o asemenea amploare. Ia
umblă în mijlocul bărbaţilor oarecum mândră de omul ei, Ie
sare în jurul ei scoţând ţipete de bucurie că se poate juca în
voie, ca orice copil din orice timp. Văzându-i de departe, femeile şi
cei rămaşi în aşeazarea din vale, dau fuga în întâmpinarea lor,
curioşi să vadă ce s-a întâmplat cu femeia răpită si
cu copilul ei. Grupul se apropie, oamenii se strâng să le
iasă în cale. În frunte merge U, pentru ei un necunoscut cu o halcă
imensă în spinare, cu o statură impunătoare. Femeile se sperie
dând înapoi, strigând puternic; lui U nu-i pasă toate acestea, principalul
este că se va putea odihni. Pentru a-şi arăta destoinicia
şi puterea a uzat de toate forţele de care dispune. Văzând
că el nu este periculos, că nu este o pradă, femeile şi cei
tineri rămaşi se apropie de el cu admiraţie. Ajunşi în
centrul aşezării fac cu toţii roată în jurul
vânătorilor sosiţi, urmărind cum se depune carnea adusă,
care formează o grămadă destul de mare. Din cauza căldurii
s-a colorat puţin în verde, fiind acoperită de muşte, care
roiesc în jur cu miile. Dar asta nu prezintă pentru ei un impediment.
Imediat după
depunerea cărnii se aşeaza toţi roată în jurul ei, dar
nimeni nu începe cu împărţirea. Cel ce a făcut-o până acuma
se uită la U ca s-o facă el, dar el se simte oarecum stinghrit. În
cele din urmă nu mai stă pe gânduri, se duce la gramadă şi
taie cu un silex bucăţi mari pe care le împarte pe rând celor
prezenţi, cu o dexteritate de parcă ar fi făcut-o din totdeauna.
Apoi, când treaba s-a încheiat, merge la Ia care stă împreună cu Ie
separat de ceilalţi, aşteptându-şi rândul şi-i dă o
bucată bună cât să-i sature pe mai multe zile. Oamenii se strâng
grupuri grupuri, unii din ei luând câteva bucăţi de jar din focul
întreţinut făcând fiecare câte un mic foc în faţa colibelor lor.
Carnea este înfiptă în ţepi din lemn şi trecută prin foc.
Alţii o aruncă pur şi simplu în foc şi o mănâncă
aproape arsă. De peste tot se ridică un fum înecăcios care din
cauza atmosferei apăsătoare se lasă în vale formând o
ceaţă mirositoare de carne friptă. A doua zi porneşte
grupul să mai aducă ceva din carnea rămasă.
Seara este caldă,
cerul senin, luna răsare de după dealul scund ce înconjoară
tabăra, luminând peisajul argintiu, destul de puternic, că se poate
vedea la câteva zeci de metri. Din când în când se aud strigatele
păsărilor de noapte sau ale hienelor ieşite să
găsească hoiturile lăsate de peste zi de răpitoare. Oamenii
stau tolăniţi pe lângă colibe. Unul din bărbaţi ia
două beţe cu care loveşte un trunchi de copac gol pe
dinăuntru, aşezat pe două alte bucăţi de lemn, ceeace
produce un zgomot cadenţat, înbiindu-i pe unii să se scoale, să
se strângă în jurul focului şi să se mişte în ritmul
bătăilor. Încetul cu încetul li se alătură şi
ceilalţi. Focul din centrul aşezării arde mocnit, scoţând
din când în când câteva scântei care urcă spre cer. Femeile aleargă
peste tot, culegând crengi uscate pe care le aruncă în jar. O limbă mare de foc se ridică, luminând întreaga vale în
roşu. Ritmul bătăilor se înteţeşte, bărbaţii
dansează, sau mai bine zis ţopăie în jurul focului, ceeace
ridică un nor de praf. Femeile dau din palme şi copiii se joacă
scoţând ţipete stridente. Întreaga aşezare este cuprinsă de
delir, praful se lipeşte de pielea lor transpirată, ceeace însă
nu-i sinchiseşte. Chiuitul bărbaţilor, al femeilor şi strigătele
copiilor face un vacarm de nedescris. Fiecare căuta
să se mişte şi să se contorsioneze cât mai puternic. Dansul
devine din ce în ce mai drăcesc, oamenii se apucă de mâini câte doi
trei, ba chiar patru, cuprinşi de ritmul care se accelerează. U se
ridică şi el , o ia pe Ia brutal de mână şi amestecându-se
printre ceilalţi saltă cu ea în ritmul bătăilor, ceva cu
totul nou pentru ei. Alţi bărbaţi caută să li se
alăture, miraţi de faptul că un bărbat dansează cu o
femeie, aşa ceva nu era în obiceiul lor. Femeile trebuiau în asemenea
ocazii să ia numai pe de lături parte. Dar pentru U este Ia un fel de
proprietate, ceva ce face parte din el. Este un simţământ în
subconştient, care îl stăpâneşte. Impinge laoparte cu putere
orice bărbat care caută să se apropie de ea, care cad la
pământ rostogolindu-se peste pietrele de râu, unii chiar cu capetele
însângerate. Dar din cauza tumultului nu sunt prea luate in seamă aceste
incidente. Aerul este din ce în ce mai încărcat cu praf şi în căldura
apăsătoare a nopţii tropicale este toată aşezarea
cuprinsă parcă de un delir nebunesc. Încetul cu încetul ritmul devine
mai rar, iar bătăile tobei mai slabe. Brusc, oamenii care au
bătut ritmul se opresc şi ca prin farmec se aşterne o
linişte deplină în vale, numai zgomotul pădurii se mai aude.
Majoritatea animalelor şi păsărilor au fugit de zgomotul tobei,
ţipetelor oamenilor şi lumina focului. Oamenii se retrag
istoviţi în colibele lor. Doi bărbaţi dau târcoale lui Ia, o urmăresc
până la coliba în care s-a culcat. Văzându-i, U se postează la
intrare cu o bâtă mare în mâinile sale vânjoase, ceeace îi determină
să plece. Liniştea se aşterne peste aşezare, noaptea se
întunecă, praful se lasă în jos.
Oamanii se scoală a
doua zi ceva mai târziu, iar U care a trecut prin toate emoţiile din
ultimul timp, se trezenşte tocmai când un grup de bărbaţi se
pregăteste să ia restul de carne din mamutul doborât cu două
zile înainte. Fără să mai stea pe gânduri se postează în
fruntea lor, fără ca cineva să protesteze. Pe drum îi
zboară gândurile spre un ideal care nici lui nu-i era prea clar, dealtfel
gânduri ce-i rezidă mai mult în subconştiet, dar care încă nu
s-au ridicat la rangul de conştient. Soarta începe însă să-i
surâdă, începe să fie un şef, deocamdată tacit acceptat, un
om care comandă celorlalţi, fără ca el să fi impus
aceasta. De multe ori când era cu Ia şi Ie singur şi mergea să
vâneze îşi imagina că o să organizeze o comunitate de oameni cu
care să pornească la mari vânători, cu care să
construiască adăposturi mai bune decât aceste colibe primitive, unde
să se poată odihni după muncile grele din cursul zilei. Îşi
aduce aminte ca prin vis că acolo unde a fost cu cei ce au pierit, trebuia
numai să întindă mâna ca să obţină hrana cea de toate
zilele, ori dece n-ar exista şi alte locuri tot atât de bogate ca acelea
distruse de erupţia vulcanului ? Deabea pătruns în acest grup a fost
adoptat fără rezerve, unde este stimat, deci va trebui să
profite să-şi realizeze idealurile. Un singur lucru nu-i place, acela
că nu se poate înţelege cu ei, nu poate să le vorbască,
ceeace va întârzia fără doar şi poate punerea în aplicare a
planurilor de dominare, ce-i umblă prin cap. Gândurile îi sunt întrerupte
în momentul când ajung la locul unde a căzut uriaşul animal, dar mare
lucru nu mai găsesc, fiindcă hienele şi vulturii de hoit le-au
luat-o înainte, fiind mai harnici. Bucăţile care au mai rămas
sunt totuşi luate şi duse în aşezare. Carnea a început să
dea semne de dezagregare datorită climei calde şi umede a acestor
locuti, însă cu ajutorul flăcărilor poate fi consumată.
ceeace în acele timpuri nu era dăunator pentru oamenii care tocmai
ieşeu din starea de animalitate.
În afara evenimentelor
care au vaut loc odată cu sosirea lui U cu familia sa nu se mai
întamplă nimica ieşit din comun. Oamenii se obişnuiesc încetul
cu încetul cu ei şi-i consideră ca făcând parte de plin drept
din marea familie care s-a unit pentru a rezista mai bine condiţiilor
grele de viaţă acelor timpuri imemoriale. U începe chiar să priceapă
graiul lor, iar Ie cu Ia s-au adaptat mai repede, fiind în permanenţă
în contact cu partea femeiesca a clanului, împrietenindu-se cu câteva femei cu
care îşi petrece aproape tot timpul. Ea are o fire liniştită
şi blândă, ceeace o ajută sa fie apreciată de celelalte. Cu
timpul uită limba maternă, pe care dealtfel nici nu o vorbea prea
bine şi de la o vreme nu o mai vorbeşte nici măcar cu U. Copilul
Ie, ca orice copil, prinde de minune noua vorbă pe care este obligat s-o
înveţe. Faptul că trebuie să umble acoperită cu o
bucată de blană la mijloc îi place lui Ia şi până în cele
din urma găseşte că aceasta este ceva normal. La început o
deranja şi îi era nespus de cald la fiecare mişcare pe care o
făcea, acuma însă se simte mai bine în blana moale pe care i-a adus-o
U, care o apăra noaptea când aerul se răcea şi atunci când devine mai rece datorită anotimpului.
Astfel îşi
urmează viaţa zi de zi cursul. U îi conduce pe bărbaţi la
vânătoare, de fiecare dată când aceasta este necesar,
consolidându-şi în felul acesta pozţia socială în sânul grupului.
Nu pierde nici o ocazie să le povestească de locuri unde ţi se
oferă totul fără muncă prea mare, unde nu ai decât să
întinzi mâna ca să te hrăneşti. Mintea îi lucrează în
permanenţă, doreşte să-şi extindă eventual zona
de activitate, ceeace face ca, cu timpul să fie foarte ascultat în
poveştile lui. Se introduce obiceiul ca după împărţirea
hrănii, în timp ce era consumată, să le povestească fel de
fel de istorii despre locuri de basm, ceeace are asupra oamenilor un efect
miraculos. Din ce în ce i se cere mai insistent ca să pornească cu
tot grupul spre acele meleaguri. Deocamdată însă se
mulţumeşte să organizeze apărarea aşezării de
atacurile fiarelor care mişună peste tot, deoarece în ultimul timp
s-au înregistrat cazuri de ucidere de femei de către fiare. Se
costruieşte o împrejmuire din bolovani de piatră, cu ridicături
din loc în loc pentru a da posibilitatea de a scruta distanţe mai mari.
Totul decurge în mod empiric, fără un plan dinainte stabilit,
bolovanii fiind aruncaţi unul peste altul. De
alţi oameni nu le mai este frică, fiindcă de mult timp nu au mai
întâlnit alte grupuri. Aşezarea se află in afara căii triburilor
nomade, care circulă de la un loc la altul. Dealtfel şi cei de aici
au fost nomazi, dar în ultimul timp, găsind aceste locuri mai retrase, în
mijlocul unei prerii înconjurată de păduri dese şi periculoase
prin care cu greu se putea trece. Au ajuns aici datorită faptului că
au găsit un loc unde pădurea este mai îngustă şi mai
rară. Oamenii nomazi au rămas cu mult mai înapoiaţi decât cei
care s-au aşezat. Aceştia au o organizare mai avansată,
având probleme de apărare şi sociale mai complexe. Cei nomazi au o
organizare mai simplă, stând rar mai mult de o săptămână în
acelaşi loc, trăind în preajma pădurilor în care se
refugiază în caz de pericol. Datorită faptului că nu stau mai
mult timp într-un loc, nu cunosc şi nu au dexteritatea de a construi
locuinţe mai bune. Viaţa socială se petrece foarte simplu,
femeile sunt ale tuturor, copiii crescuţi de către toţi
laolaltă, iar spiritul de propietate, cuvintele al meu sau al tău nu
există. Ţn schimb la cei ce s-au aşezat încep să se
contureze începuturi de viaţă socială organizată, oamenii
se strâng în mici grupuri formându-se spiritul de familie, nucleul social al
civilizaţiei. Ori nomazii nu au aceste propietăţi, casa loc este
acolo unde ajung seara, când se strâng câteva crengi pentru înoptat, unii
dormind chiar în copaci. Dealtfel şi grupul în care a nimerit U cu Ia
şi Ie poate fi considerat ca făcând parte din categoria nomazilor,
deoarece s-au stabilit în aceste locuri nu de prea mult timp şi anume cât
le trebuie unor tineri să ajungă vânători. Aşezarea într-un
loc i-a făcut ceva mai evoluaţi, adoptând unele obiceiuri mai
puţin crude. Tinerii care erau consideraţi apţi de a vâna
trebuiau să atragă fiecare singur fiara care le ieşea în cale
şi să lupte până la epuizare, în văzul tuturor,
fără ca vreunul să intervină. Nu de puţine ori se
întâmpla ca câştigătorul să fie fiara şi nu omul. Cine
reuşea şi erau mulţi, era primit în rândul bărbaţilor
vânători. Fiara răpusă era spintecată şi tânărul
stropit cu sângele ei. Dacă era răpus i se lăsa corpul acolo ca
ofrandă zeului vânătorii care era soarele şi ca pradă
animalelor pe care nu a fost în stare să le domine. Ţn felul acesta
se dădea ofrandă spiritelor bune care îi ocroteau în toate
acţiunile. Dar, de când s-au aşezat aici, tinerii nu mai trebuiau
să lupte singuri până la epuizare, ci era suficient să dea
dovadă că este în superioritate faţă de animal. Din aceasta
cauză ei s-au înmulţit mai mult în ultimul timp.
În această zi
soarele dogoreşte mai puternic ca deobicei. Toţi stau
tolăniţi la umbră şi moţăie; din când în când se
aud strigătele fiarelor din junglă, pe care nimeni nu le ia în
seamă. Atmosfera este apăsătoare, în vale s-a aşternut ca un
clopot o umezeală maximă, ceeace le dă oamenilor o stare de
letargie şi somnolenţă. Omul pe planeta noastră s-a format încetul cu încetul în decursul
multor sute de mii de ani, în care timp materia împreună cu a treia stare
s-a putut asocia treptat, formând fiinţe cu capacităţi din ce în
ce mai înalte. Și deoarece aceasta nu se putea întâmpla decât în zone
tropicale, omul a evoluat mai încet la începurile sale, datorită faptului
că nu trebuia să lupte atâta pentru existenţă, ci mai mult
pentru apărare. Ulterior când această rasă superioară s-a
extins în regiunile mai reci, în timpurile când atmosfera pe planeta
noastră s-a răcit, a trebuit să lupte pentru a supravieţui
faţă de manifestările naturii înconjurătoare, să se
apere de frig, ceeace le-a dat de gândit cum să-şi procure
îmbrăcămintea, sau să-şi construiască adăposturi
împotriva frigului, în general să înfrunte fenomenele naturale la care era
supusă planeta noastră în integralitatea ei. Cu cât materia a luat
forme mai superioare cu atâta a putut să se combine cu a treia stare a
existenţei, cea a perceperii, care există în afara materiei, ceeace
nu trebuie considerat în mod esoteric, ci trebuie acceptată ca realitate.
Funcţia creează organul; perceperea de către om a anturajului, a
priceperii, a gândirii, a creat organul necesar acestor sezizări,
creierul. Omul acelor timpuri, de acum multe zeci de mii de ani s-a format în
regiuni calde, favorabile materiei care din aşa zisă moartă a
devenit să fie capabilă de a-şi da seama de propria ei
existenţă. Dar, atunci să ne punem întrebarea : oare ce anume a
determinat-o să gândescă ? să ştie că este şi
că nu va mai fi, să acţioneze logic şi programatic. Materia
singură nu poate avea aceste aptitudini, îi mai trebuie ceva ca să le
aibe şi acel ceva este acea stare a treia care se manifestă acolo
unde găseşte o materie aptă şi capabilă să se
unească cu ea. Insă, nu numai oamenii au aceste caracteristici, ci
şi tot ce trăieşte, se înmulţeste şi are grija de a se
procrea, conştient sau inconştient, fiecare pe treapta de
existenţă pe care se află.
Să revenind la
oamenii noştrii. U se duce în acea dimineaţă la râul din
apropiere, se aruncă în curentul apei şi se bălăceşte
în voie. Este satisfăcut de ceeace a îndeplinit până acuma; se
uită la ridicăturile pe care oamenii le-au făcut pentru
apărare, la sugetia lui. Foarte des erau atacaţi de animale mari
punând oamenii în pericol, mai ales copiii şi femeile care erau în mod
deosebit apreciate ca cele ce pot continua existenţa lor ca specie, o aptitudine
ce rezidează în subconştientul fiecărei vieţuitoare,
indiferent pe ce treaptă se află. Ridicăturile au ajutat ca
aceste atacuri să poata fi respinse cu mai multă
uşurinţă. Stând în apa răcoroasă şi gândind aude
un strigăt de femeie, recunoaşte că este al lui Ia. Nu mai stă
pe gânduri, sare ca un fulger din apă şi, fără
să-şi pună în jurul mijlocului blana, fuge spre coliba unde
şi-a lăsat femeia. O vede de departe cum se luptă cu un
bărbat, iar Ie ţopăind în jurul ei, lovind cu mânuţele lui
în picoarele atacatorului, apărâdu-şi
mama. Bărbatul nu-şi dă seama de apropierea lui U, atât de
ocupat este în încercarea lui de a o stăpâni, la care râvneşte
încă de când a venit în mijlocul lor. A fost şeful de vânătoare
al aşezării care s-a văzut dat laoparte de aptitudinele celui nou
venit. U îl cuprinde cu o forţă uriaşă de mijloc şi-l
zvârle la câţiva metri depărtare. Acesta, uimit de ce i se
întâmplă, nu ţine seama de uriaşa statură care stă în
faţa lui şi se repede la el cu o bâtă în mâini, cu ochii
injectaţi şi cu un urlet de ură se repede la U care se dă
înapoi parând lovitura, apoi se repede la atacator şi cu aceeaşi
forţă îl ridică în sus înainte ca acesta să poată lovi
din nou, aruncându-l de data aceasta cu atâta putere, că lovindu-se de un
pom omul rămâne ameţit pe jos. Zgomotul luptei şi urletele
scoase trezesc câţiva oameni din toropeala lor, aducându-i la locul cu
pricina. În scurt timp se strâng mai mulţi care fac cerc în jurul lor. Ia
ia copilul în braţe şi fuge în colibă. Doreşte
ca U să iasă învingător ca s-o salveze de agresor, ştiind
că în caz contrar va încerca din nou s-o domine. Acesta îşi revine
şi cu un rânjet sălbatec se repede din nou la U care a rămas
nemişcat în faţa lui, pândind momentul când se va trezi. Cei prezenţi
stau nemişcaţi, miraţi de lupta care s-a încins, neştiind
motivul. Nu rareori se iau doi bărbati pentru o femeie la bătaie, dar
se termina repede şi fără prea mult zgomot. De data asta
însă lupta se arată mai dârză ca deobicei şi net în favoarea
lui U, dar nici celălalt nu se lasă mai prejos cu curajul de care
dă dovadă. În furia lui nu-şi dă seama de superioritatea
celui din faţa lui. Duce bâta deasupra capului şi vrând să se
ridice în vârful picioarelor urmăreşte să-l lovească pe U
în creştetul capului, care atent la fiecare mişcare al celuilalt face
un salt zmulgându-i-o din mână, după care îl apucă de mijloc
trântindu-l cu atâta putere de pământ încât acesta scoate un icnet
puternic rămânând jos cu capul sfărămat de o piatră,
stropind pe toţi cei din jur cu sânge. Oamenii
scot ţipăte puternice şi fug care încotro, iar U se duce în
coliba în care a intrat Ia cu Ie. În scurt timp apar o mulţime de oameni,
bărbaţi şi femei vociferând. U se pregăteşte din nou
de atac, deoarece îşi dă seama că cele petrecute nu sunt pe
placul lor. Cel ucis era considerat ca un bun vânător, ca un barbat
puternic, care nu rareori dădea dovadă de superioritate, dovedind
că era apt să conducă tribul. Oamenii au venit să-i
ceară socoteală pentru omorul săvârşit. Ei nu pricep
că a făcut-o ca s-o apere pe Ia, deoarece nu pot concepe ca un
bărbat să-şi apropie o femeie numai pentru el. Vrând să
liniştească spiritele, U iese în faţa colibei cu intenţia
de a explica dece a făcut-o. Dar, deoarece nu posedă un vocabular
destul de bogat în limba celorlalţi, o scoate pe Ia din locul în care s-a
ascuns, o arată oamenilor sărind în jurul ei, ceeace vrea să
însemne că ea este numai a lui şi că nu doreşte s-o
împărţa cu nimeni, dar vede că nu o poate scoate la capăt,
că nu este înţeles. Cercul de oameni se strânge mai mult în jurul lui.
Îşi dă seama că faţă de o asemenea mulţime nu va
putea face faţă, că va fi prins şi ucis şi atunci
totul se va sfârşi. Se opreşte deci să le mai explice şi,
ca să împună, se îndreaptă în toata înălţimea sa
lovindu-se cu pumnii în pieptul său puternic, care răbufneşte ca
o tobă. Acuma s-a strâns toată aşezarea în jurul său. El se
simte pur şi simplu copleşit, simţind că, cu toată
forţa de care dispune nu va putea rezista, dar nici nu poate să
fugă, ceeace ar însemna pierzanie sigură, atât a lui cât şi a lui
Ia cu Ie. Și atunci se hotăreşte la o soluţie extremă,
să se apere faţă de orice atac. Fuge la un copăcel din
apropiere şi în văzul uimit al oamenilor îl zmulge din pământ cu
rădăcini cu tot şi cu repezeală îi rupe toate crengile,
facându-şi o bâtă imensă, cum
n-a mai avut niciodată; în acest moment de pericol iminent se simte
mai puternic ca oricând, muşchii îi joacă sub piele, ochii îi sunt
injectaţi, iar în privire are ceva de fiară. Se întoarce lângă
Ia, ridică bâta deasupra capului şi învârtind-o cu putere se apropie
de oameni, care îngroziţi se retrag. Un bărbat este lovit şi
cade însângerat la pământ aproape de celălalt pe care l-a ucis cu
puţin timp înainte. Vacarmul devine din ce în ce mai puternic. Pe
măsură ce ceilalţi urlă mai tare devine şi U mai
fioros, ferm hotărât să-şi apere atât pielea lui cât şi a
lui Ia cu copilul. Loveşte deci în contnuare cu putere în dreapta şi
în stânga, înaintând în acelaşi timp, vrând să-şi croiască
un drum spre centrul aşezării unde mocnea focul care se pregătea
să se stingă nemai fiind întreţinut din cauza evenimentelor din
acea zi. În jurul lui se face gol, toţi ferindu-se de
loviturile lui mortale. Câţiva bărbati vânători îşi
recapătă calmul şi cauta să-l domolească strigându-l
pe nume, dar fără rezultat, nimeni nu mai reuşeşte
să-l domolească. Atunci bărbaţii ridică pietre şi
le azvârle spre el, însă U se apără cu abilitate reuşind
să se ferească. Sare repede spre ei şi cu o lovitură
doboară doi care se prăvălesc urlând ca din gură de
şarpe, ceeace are darul ca ceilalţi să se îndepărteze.
Femeile au dispărut mai de mult, ascunzâmdu-se, iar bărbaţii se
retrag să se sfătuiască. Dealtfel nimeni nu prea pricepe ce s-a
întâmplat şi care a fost cauza înfurierii lui U, care le-a fost de atâtea
ori de folos şi care i-a învăţat cum să se apere mai bine,
cum să vâneze mai cu folos şi care a dat dovadă de agerime a
minţii, care este mai subtilă ca a lor. Văzând că a fost
lăsat singur U se domoleşte, lasă bâta jos, se duce la Ia, se
aşează lângă ea şi aşteaptă
desfăşurarea evenimentelor. Crede că va fi din nou atacat, sau
că vor încerca prin şiretenii să-l imobilizeze şi
chiar să-l ucidă. S-a
lăsat o linişte apăsătoare ca înaintea unei furtuni.
Încetul cu încetul apar din nou femeile care fac roată în jurul lor,
ţinând o oarecare distanţă. Deodată U se ridică în
picoare, o apucă pe Ia de mână şi înaintează spre grupul
compact de femei. Speriate ele o rup la fugă, dar el le face semne
prieteneşti şi când ajunge destul de aproape o împinge pe Ia care
ţinea copilul în braţe spre ele. Din cauza zmuciturii ea cade
împreună cu Ie. U se îndepărtează şi se aşeză pe
o piatră. Văzând că el a plecat, femeile o ridică şi
se retrag cu ea, în timp ce Ie ţipă speriat. Rămas singur U este
mulţumit de acest prim succes, reuşind s-o pună la adăpost
de lupta care se întrevedea. Ia este mirată de
atitudinea lui, dar când vede că este dusă într-o colibă
bună şi i se dă de mâncare se linişteşte. Are încredere în priceperea bărbatului ei, ştie că se va
descurca şi o va apăra în continuare.
U se întoarce în coliba unde a fost încojurat, în
faţa căreia mai zac oamenii pe care i-a răpus, ridică bâta
imensă care a rămas la locul ei şi o porneşte liniştit
spre centrul aşezării. Bărbatţi s-au strâns în jurul
focului şi după ce s-au sfătuit un timp pornesc cu toţii în
grup să-l caute. Ei nu s-au putut pune de acord cum să procedeze în
continuare; umblă în grupuri vorbind cu toţii laolaltă.
Văzându-l pe U care se îndreaptă spre ei cu bâta sprijinită pe
umăr, se opresc tăcuţi gata de apărare, dar el nu are intenţii
rele, fiind hotărât
să-şi explice atitudinea, iar oamenii sunt curioşi
să afle ce vrea. In sinea lor sunt încă foarte nedumeriţi de
cele ce s-au întâmplat; faptul
că cel mai bun şi apreciat a fost ucis i-a iritat la culme, dar
şi semenul acesta pe care l-au adoptat fără rezerve i-a uimit de
multe ori cu isteţimea sa. U se îndreaptă spre ei şi când ajunge
la numai câţiva metri lasă bâta jos, ridică mâinile în semn
că se predă şi, fără nici o teamă aparentă
înaintează până ajunge în mijlocul lor; cei ce-i stau în cale se dau
cu teamă şi respect în lături. Lăsând mâinile în jos le
explică cu o voce guturală, într-o limbă amestecată,
făcând gesturi largi din mâini, completând vorbele, care a fost cauza conflictului
cu En, cum se numea cel ce l-a ucis. Intre timp s-au alăturat şi
femeile. U caută să se facă cât mai înţeles şi se duce
spre grupul femeilor unde se află şi Ie, o ia de mână, vine cu
ea în mijlocul bărbaţilor şi le explică din nou totul de la
capăt, arătând din când în când spre femeia lui. I se pare că
cei din jur nu pricep, deoarece s-a aşternuit o linişte deplină,
în realitate însă caută fiecare să-şi facă o idee cum
de este posibil ca Ia să aparţină numai lui U, aşa ceva nu
s-a mai pomenit, cu toate că nu rareori se băteau doi pentru vreuna.
Ostenit, U se aşează pe jos cu picioarele încrucişate, convins
că a dat greş, dar nimeni nu mişcă şi nu
vorbeşte. După un timp, care i se pare o veşnicie, încep
bărbaţii să murmure, să se agite şi să se plimbe
în jurul său. În cele din urmă unul din ei se desprinde de
ceilalţi şi-i vorbeşte pe un ton împăciuitor, spunându-i
că nu vor să-l omoare şi nici să-l gonească din grup,
că au înţeles despre ce este vorba, însă că va trebui să
treacă o probă din care, dacă va ieşi învingător totul
se va sfârşi cu bine. Înţelegând, U prinde curaj şi pentru a nu
se ştie a câta oară le explică din nou că Ia îi
aparţine numai lui, că nu are de gând s-o împartă cu nimeni,
că oricine va încerca să-i facă vre-un rău va
păţi ca En. Acest ultim discurs are darul să agite spiritele.
Unul din bărbaţi vine in faţa lui cu un aer agersiv, agitându-se
în semn de luptă. Această atitudine înseamnă că este
învitat la o ceremonie. Conform celor ce i s-au spus va trebui să lupte cu
Iac, omul din faţa lui, fratele celui ucis şi tot atât de respectat
ca el. Lupta va trebui să se desfăşoare imediat şi,
deoarece U este net în avantaj va fi considerat învins nu atunci când va fi
răpus căzut la pământ, ci când va fi atins de bâta lui Iac,
însă fără ca acesta s-o azvârle. U pricepe condiţiile
şi acceptă lupta repede, fiind sigur de reuşită; are
încredere în forţa şi abilitatea sa de a se apăra. Dealtfel
altă cale nu are de ales dacă va voi să stea în continuare în
acest grup. După ce aude propunerea celui din faţa lui, care îi
explică mai mult prin gesturi ce are de făcut, sare în picioare,
şi întinde mâinile, ceeace vrea să zică ca este de acord. Iac se
arată surprins, nu se aştepta ca adversarul său să fie atât
de ferm, simte totuşi o oarecare teamă, cunoscând forţa lui U,
fiind şi cu mult mai mic ca statură decât el. Însă neavând
încotro, este obligat să accpte. U ridică bâta lui mare pe umeri, cum
are obiceiul, aşteptând începutul luptei. Iac se duce să-şi
aducă şi el arma, care este tot o bâtă, dar mai mică,
făcută dintr-un lemn tare şi uscat, cu o măciulie în cap,
cu bucăţi de silex înfipte, ceeace îi dă un aspect de buzdugan.
Este o capodoperă pentru acele timpuri. U se aşează în
poziţie de apărare, având aerul că va mânui cu greu arma pe care
şi-a confecţionat-o, aşa cum a fost zmulsă, fără
a fi prelucrată în prealabilă. Fără să mai stea pe
gânduri, Iac se repede la el, luându-l prin surprindere, dar U care nu s-a
aşteptat că acesta va porni atât de repede la atac, parează
totuşi lovitura, ghioaga lui Iac lovind cu putere in bâta lui. Iac se
retrage şi porneşte din nou la atac, vrând să-l lovească la picioare, U sare
în sus, ghioaga trecând pe sub el şuerând. Dacă
l-ar fi lovit i-ar fi retezat picioarele. Dar nici de data aceasta nu trece la
atac, pândind fiecare mişcare a adversarului său, care pe masură
ce trece timpul devine din ce în ce mai agresiv şi în acelaş timp
nesigur, căutând să-l loveasca acolo unde se aşteaptă mai
puţin, dând însă de fiecare dată greş, U parând cu abilitate
toate loviturile. Dacă l-ar fi
atins cu buzduganul lupta ar fi fost pierdută de el conform
condiţiilor acceptate. Enervat peste măsură, Iac azvârle
buzduganul lovindu-l cu coada peste umăr. U scoate un urlet de durere,
scăpând bâta din mâini, în care moment adversarul se repede spre el
căutând să-l stanguleze. Un moment U îşi pierde controlul, simte
cum strânsoarea îl sufocă, dar cu o voinţă extremă de a
învinge, face o mişcare atât de puernică încât Iac lunecă
şi cade la pământ. U trage aer în piept mulţumit că a
scăpat din strânsoare; nu mai stă nici o clipă pe gânduri,
îşi dă seama că lupta nu a fost dusă în mod cinstit,
aşa cum s-a stabilit la început, se repede la Iac care între timp s-a
ridicat în picioare şi înainte ca acesta să aibe timpul să se
apropie de el, îl apucă cu putere de mijloc, îl ridică în sus
şi-l trânteşte de pământ, aşa cum este obiceiul său de
a lupta, însă de data aceasta dă greş, adversarul fiind mult mai
experimentat decât ceilalţi şi ca fratele său răpus, se
răsuceşte cu iuţeală în aer căzând tot în picioare,
repezindu-se în spatele lui U, apucându-l cu putere peste torace, strângându-l
cu atâta putere încât U simte simte cum îi troznesc oasele. Aceasta îl scoate
pe U din sărite, se răsuceşte cu iuţeală, scăpând
din strânsoare, dar Iac se fereşte şi fuge de lângă el.
Trupurile le sunt din ce în mai înfierbântate pe măsură ce trece
timpul. Ţn jurul lor s-au strâns toţi oamenii, bărbaţi,
femei şi copii, cei mici fiind ţinuţi în braţe de mamele
lor, iar cei mari privesc înfricoşaţi la spectacol. Cu cât
avansează lupta, cu atât creşte vacarmul, toţi ţipă
şi urlă puternic. U are de gând
să-şi cruţe adversarul, nedându-i lovituri mortale,
sperând că acesta când îi va vedea superioritatea va ceda, dar Iac se
înfierbântă din ce în ce, fiind hotărât să făcă tot
posibilul de a învinge, nu doreşte să apară faţă de ai
lui ca un fricos. De frică să nu fie azvârlit în aer nu se mai
apropie de el ci uzează de mijloace necinstite, aruncă cu pietre
mari, cu bolovani, dar U se apară cât poate şi scoate strigăte
de durere de fiecare dată când este atins. Văzând că agresorul
nu încetează, fuge după el căutând să-l prindă, dar
Iac este iute la picior şi când vede că se apropie mai mult îi
aruncă cu pietre în cap. Aceasta manevră îl enervează pe U, mai
ales că nu aşa a fost vorba la început. Și, deoarece adversarul
întrebuinţează mijloace neloiale, uzează şi el de o
tactică pe care nu ar fi voit s-o uzeze. Se face că ridică o
piatră şi în acelasi timp o rupe la fugă de parcă i-ar fi
frică. Iac crede că poate profita, se apopie de el şi caută
să-l prindă pe la spate, dar când se află numai la un metru de
el, se întoarce U brusc şi cu o repeziciune uimitoare îl apucă de
mijloc, înainte ca Iec să-şi dea seama ce se întâmplă,
trântindu-l de pământ cu atâta forţă încât acesta scoate un
icnet puernic, dar nu se mai scoală, este mort, s-a lovit cu capul de un bolovan care i l-a
sfărămat. U rămâne locului, îi pare rău ca a trebuit
să-l răpună definitiv, dar acuma nu mai era nimca de făcut,
va trebui sa fie recunoscut ca şef, aşa cum este orânduirea. De data
aceasta a luptat cinstit, cu asentimentul celorlalţi. Se întoarce deci
spre grupul oamenilor cu mâinile ridicate şi cu o voce puternică cere
ca cadavrele să fie scoase din incinta aşezării şi
azvârlite. Bărbaţii se împart în două tabere din care unul ia
cadavrele aruncându-le într-o groapă adâncă mai departe de
aşezare. Peste ei sunt aruncaţi bolovani şi pământ. În
afară de aceasta nu au nici un cult în ce priveşte
rămăşiţele pământeşti ale decedaţilor. În
credinţa lor ei trăiesc în continuare în mijlocul lor, îi venerează
un timp, ca la urmă să fie daţi uitării. Pe când au fost
încă nomazi, morţii erau lăsaţi pradă fiarelor. Ia
este fericită de victoria lui U, acel ce a ocrotit-o mereu. Deacum încolo
nu mai are dece să se teamă.
A
trecut mai mult timp dela cele întâmplate. U a devenit unicul conducător
al bărbaţilor la vânătoare, ba chiar contrar obiceiului, împarte
dreptate în sânul grupului până şi faţă de femei. Aşa
odată a intervenit în cearta a doi bărbaţi pentru o bucată
de carne, lovindu-i pe amândoi, ceeace a provocat la început o oarecare
nemulţumire, dar el a potolit imediat spiritele prin duritatea sa de a se
face respectat. Simţea încă de mult că trebuie să fie
căpetenia unui grup veşnic în primejdie. Când condiţiile o vor
permite, are de gând să părăsească aceste locuri cu
toată aşezarea. O va face chiar în contra
voinţei lor şi se va arată neînduplecat. De multe ori încearca
să explice bărbaţilor că este bine ca fiecare să aibe
femeia lui şi nu a celui care se nimereşte. În privinţa asta
întâmpină mai multă rezistenţă, fiind o problemă de
cutumă. Totuşi nu insistă şi are de gând să
introducă această conduită mai târziu, când puterea sa va fi mai
mare, deocamdată nu are altă funcţie decât să împartă
hrana şi să-i conducă la vânătoare. Nu este bine să le
facă toate odată, oamenii trebuind să fie luaţi cu
binişorul, după fiecare manifestare de putere câte puţin mai
mult. Pentru a merge mai departe este neapărat nevoie să atragă
câţiva tineri vânjoşi de partea lui, care să-i fie fideli, de
care să poată dispune oricând, atunci când va întâmpina
rezistenţă la dispoziţiile sale; doar a avut probleme de câteva
ori şi nu trebuie să se mai repete, ceeace i-ar ştirbi din
autoritate. Încă mai de mult a căutat în timpul vânătorilor
să vadă care sunt cei mai curajoşi şi mai vânjoşi; a
pus ochii pe cinci dintre ei, dar aceasta nu este totul, va trebui să-i
şi convingă să-l urmeze şi să fie de acord cu toate
acţiunile sale. Îşi pune în minte ideea de a-i favoriza, la împărţirea
prăzilor să le dea bucăţile cele mai bune, să-i laude
de fiecare dată, atribuindu-le fapte pe care le-au făcut alţii.
Într-o zi, puţin timp după intâmplările care l-au consacrat ca
şef, doi tineri au căutat să protesteze la faptul că a fost
dată mai multă carne celor cinci aleşi de el, ceeace a avut urmări
rele pentru ei. Unul a fost bătut chiar de el, iar celălalt de doi
din cei cinci, atât de tare încât acesta a murit. Urmarea a fost ca restul
bărbaţilor, câteva zeci la număr să nu mai
îndrăznească să spună ceva, de frica consecinţelor.
Uşoara şi sigura
ascensiune îl face înfumurat, nu mai vorbeşte cu oricine, cerând să i
se dea prioritate când trece. Numai la Ia ţine mai mult ca la oricine, iar
copilul care s-a mărit în acest timp nu este lăsat să se joace
cu ceilalţi, ci numai cu cei ale femeilor care s-au arătat mai
apropiate de Ia. Și-a construit cu ajutorul celor cinci şi a femeilor o
colibă mai arătoasă cu un fel de ridicătură în jur
unde nu are nimeni voie să pătrunde, decât cu învoirea lui. I-a obligat pe cei cinci ca fiecare
să-şi ia câte o femeie cu care să locuiască, care să
fie numai a lor, lucru acceptat destul de greu. Aghiotanţii şi-au
făcut colibe asemănătoare în jurul celei a lui, însă mai
mici. U se simte în această postură mai bine, mai în
siguranţă, dându-şi seama că de fapt nu este deloc iubit.
Aceste simţăminte le ţine numai pentru el, nu se deschide
faţă de nimeni, nici chiar faţă de Ia. Cu cei cinci
ţine dese consfătuiri, constatând cu această ocazie că cel
mai fidel dintre ei este unul cu numele de An, un băiat tânăr şi
puternic, mai înalt ca ceilalţi, care excelează prin priceperea sa la
vânători, dar mai ales în a-i executa ordinele. Însă în afară de
aceste aptitudini, lasă inteligenţa sa de dorit, nu prea
gândeşte, execută numai, ori tocmai despre aşa ceva are el
nvoie. Aptitudini ce şi în zilele noastre sunt foarte apreciate de cei ce
caută să asuprească cu asemenea oameni pe ceilalţi
concetăţeni. Dictatorii, care dealtfel nici ei nu strălucesc
prin inteligenţă. Pentru a asupri nu este nevoie de
inteligenţă
În una din zile, după
ce au trecut ploile şi râurile şi-au micşorat debitul, a
zărit unul din grupuri plecat la vânătoare pe colinele din jur
câţiva vânători străini care la vederea lor au luat-o la
fugă. De mult nu mai văzuseră alţi oameni, de când s-au
aşezat pe aceste meleaguri. De regulă când se întâlneau două
grupuri străine se ocoleau. Lupte aveau loc numai când căutau să
fure prada celorlalţi, sau când răpeau femei pentru procreare.
Bineînţeles că erau şi grupuri cu veleităţi de
cuceritori, conduse de câte un bărbat mai răsărit, dar oamenii
în acele timpuri trăiau pe întinderi mari de pământ, întâlnindu-se
întâmplător. În linii mari însă erau paşnici, fără
veleităţi de dominare, nu erau puşi în aşi ucide semenii.
Pe de altă parte uciderea nu era considerată ca un delict, ci ca ceva
necesar, în anumite condiţii, cum era apărarea grupului sau
autoapărarea individului faţă de un agresor. În linii mari,
nimeni nu era ucis numai din spiritul de a ucide, în afară de cazul când
şeful tribului considera că aceasta era necesar pentru a-şi
menţine poziţia, cum era cazul lui U. Fiecare avea dreptul să
trăiască într-o comunitate şi pentru asta avea datoria să
vâneze. Însă în momentul când îşi însuşea ceva făurit prin
munca altuia, care aparţinea totuşi colectivităţii, trebuia
de multe ori s-o plătească cu viaţa, în afara cazului când se
porneau lupte de cucerire şi se prăda, în mintea lor aceasta fiind un
act ce este în folosul grupului din care face parte. Dealtfel nu triburile ca
colectiv porneau la campanii de cucerire, ci câte un bărbat mai
răsărit cu veleitaţi de conducător şi asupritor.
Aceste comportamente ale oamenilor sunt moştenite şi se
manifestă in toate domeniile activităţilor umane şi
persistă şi astăzi mai mult ca oricând. Este legea atavică
a existenţelor vii, nu numai a oamenilor, ci a tot ce trăieşte,
a tot ce se reproduce şi evoluiază pentru a se adpata la
situaţii diferite. Însă, oamenii în decursul dezvoltării lor
şi-au dat seama de asemenea manifestări a unora, că orice abuz
de putere trebuie de la început înlăturat prin solidaritatea celor
mulţi. Sclavia, această instituţie care a dăinuit milenii
întregi, a fost tolerată de cei ce o practicau, dar nu de cei
oprimaţi, cari trebuiau vrând nevrând s-o accepte, orice împotrivire fiind
reprimată cu forţa. Iar pe de lată parte nu trebuie nimerni
să accepte să se supună pentru un os şi un blid de linte în
plus, cine o face îşi vinde sufletul asupritorului, devenind şi el
implicit complicele lui. Ca oameni, ca fiinţe gânditoare, avem
posibilitatea şi discernământul de a deosebi binele de răul. Un
animal ucide pentru a trăi, oamenii ucid pentru a domina pe alţii,
sau din plăcere. Lanţul existenţei nu are întreruperi, el
formază un cerc închis în care fiecare trăeşte datorită
existenţei celuilalt. Energie din energie. Pentru a putea trăi, omul
are nevoie de enegie biologică pe care o ia din natură, de la alte
vieţuitoare şi plante care le au acumulate, cari la rândul lor le iau
tot din produse bilogice, căci materia nu poate asigura perpetuarea
celulelor vii. Din materie aşa zisă moartă nu poate izvorâ
energia necesară menţinetii vieţii, indiferent de sursă.
Plantele care iau energia din pământ şi din soare îşi
creează condiţiile existenţei lor proprii, care la rândul ei
este transmisă celorlalte vieţuitoare şi în ultimă instanţă
oamenilor, aceste fiinţe superioare, rezultatul asocierii materiei cu
forma superioară a existenţei, care se manifestă în afara
materiei, fără a putea fi considerată ca ceva supranatural.
Această noţiune având un înţeles arbitrar, deoarece ne-am
învăţat să numim tot ce nu ştim sau nu pricepem ca
supranatural. Dar să revenim la oamenii noştri deabea ieşiti din
leagănul exisţentei umane, primii lor paşi spre o
cunoaştere a mediului încojurător la un nivel mai înalt. Oamenii
acelor timpuri trăiau mai puţin, datorită deselor catastrofe ale
naturii, a bolilor şi mai ales a greutăţilor întâmpinate pentru
procurarea celor necesare vieţii. Numai o materie superioară poate
îndeplini condiţiile necesare pentru a se asocia cu a treia formă a
existenţei, care şi ea se situază pe o înfinitate de nivele.
Fondul paşnic al
oamenilor era de multe ori întrerupt de anumiţi indivizi care voiau ca
totul să le aparţină numai lor, strângând în jurul lor alţi
oameni ce le erau fideli, de care profitau pentru a stăpâni, ceeace îi
duce de multe ori la pieirea lor proprie şi a semenilor săi de care
au dispus. Pe U îl interesează foarte mult vestea apariţiei altor
oameni, de mult aşteptă la un asemenea eveniment. Are de gând
să-şi mărească grupul care a devenit prea mic pentru el, pentru
veleităţile lui. Numai cu atâţia câţi sunt aici, nu va
putea întreprinde ceva grandios, grupul trebuind neapărat mărit
şi asta se poate face repede numai prin contopirea lui cu un altul, ceeace
este foarte greu de realizat. Îşi dă seama că nu va putea face
acest lucru decât cu forţa, uzând de toată puterea şi priceperea
sa. Dar pentru a ajunge aici va trebui să se arate neîndurător
faţă de oricine care i-ar călca sau discuta dispoziţiile.
La auzirea veştii apariţiei altor oameni prin imprejurimi, îi strânge
imediat pe cei cinci, dispunînd că trebuie luate măsuri pentru
preîntâmpinarea unui atac din partea celor care s-au arătat, cu toate
că aceştia nu şi-au
manifestat dorinţa de a lupta, din contră, au fugit din calea lor.
Dar, pentru a-şi atinge ţelul este indicat să-i facă pe ai
lui să creadă că ar putea fi atacaţi. Și nu numai atât,
este de părere că ar fi bine ca ei să le-o ia înainte, pentru
a-i lua prin surprindere. Îi trimite deci pe cei cinci să cerceteze prin
regiune ca să vadă unde s-a aşezat tribul celor văzuţi
şi unde vânează. Işi aduce aminte că în grupul din care
făcea parte era obiceiul ca alţii să nu vâneze în raza grupului
respectiv. Cei ce erau prinşi erau goniţi sau ucişi. Deci
şi acesta este un motiv să-i
atace pe cei ce au îndrăznit să le calce domeniul. Oamenii lui se
lasă uşor convinşi că va trebui să-i atace, ca o
necesitate vitală pentru ei. Vestea se împrăştie în tot grupul
şi oamenii sunt de părere că ar trebui să-l urmeze pe cel
mare, cum îi plăcea lui U să i se spună. Peste câteva zile era
mare agitaţie în tot grupul, fiecare era hotărât să-şi
apere viaţa sau progenitura, cu toţii fiind convinşi că le
aşteaptă un dezastru. În timpul lipsei celor cinci plecaţi
să cerceteze împrejurimile se simte U stingher, nu iese din colibă
şi îi porunceste lui Ia să facă lafel. Işi dă seama
că a făcut o greşală trimiţând pe toţi cinci
odată, acuma este fără apărare, dar are noroc.
Pregătirile pentru luptă îi ţine pe toţi în încordare,
oamenii find convinşi că numai el va fi acela care îi va salva.
A doua zi seara se
întorc cei cinci din recunoaştere. An care i-a condus,
poveşteşte că un mare grup de oameni s-au aşezat la o
distanţă de un răsărit şi un apus de ei şi
că vin până în locurile acestea să vâneze, deci un motiv de a
duce război pentru a-i pedepsi. Trebuia neapărat făcut un plan
de luptă, să pună mâna pe ei, să-i supună ca să
le fie şi lor şef, gândeşte U. An spune că sunt foarte
mulţi, împărţiţi în grupe, dar că a observat că
sunt paşnici, deoarece când i-a observat de la distanţă nu s-au
luat după ei. U este desamăgit, îl ceartă şi-i
porunceşte să nu mai spună ce au observat. Seara se produce în
tabară un vacarm de nedescris, toţi vin în faţa colibei lui U.
Cei cinci se postează la intrare pentru a preîntâmpina orice
eventualitate, înarmaţi cu bâte mari, care dădeau impresia că
deabea puteau fi ţinute în mână. La apropierea oamenilor ei
ridică bâtele deasupra capului dându-le de înţeles că nu trebuie
să se apropie prea mult. U iese din colibă, îi linişteşte
şi le spune să meargă fiecare în coliba sa, că el va
căuta să organizeze planul de apărare. Oamenii pleacă
şi liniştea se aşterne din nou în mijlocul acestei
aşezări de colibe rudimentare. Se lasă seara, soarele
colorează ca un disc roşu peisajul, ceeace era în mintea lor un semn
de bunăvoinţă a puterii superioare. Dar, oamenii
înfricoşaţi se apropie din nou de coliba lui U, mai zgomotoşi.
Vor să ştie ce s-a întâmplat şi ce are de gând să facă
şi dacă vor fi atacaţi. El simte că aceşti oameni au
căpătat încredere în el şi în spusele lui, se simte
triumfător, a reuşit să agite spiritele în folosul său. Nu
va mai fi greu să organizeze plecarea cu bărbaţii spre
celălalt grup, doar aceasta i se cere. Iese din nou din colibă urmat
de Ie şi Ia. La vederea lor oamenii încep să facă un vacarm mai
mare ca cel dinainte, se agită, sar în sus, urlă ca scoşi din
minţi. El ridică o mână în semn că vrea să spună
ceva, dar degeaba, lumea se agită din ce în ce mai tare. Văzând
că nu o poate scoate la capăt, scoate un urlet atât de puternic
că toţi rămân înmărmuriţi şi o linişte
deplină se aşterne. Încă încălziţi, oamenii
ascultă cu atenţie cele ce spune U, care le explică prin
cuvintele sale guturale, prin gesturile care îi întregesc vocabularul şi
prin diverse semne pe care le-a învăţat aici, că un grup mare de
oameni a intrat în raza lor de vânătoare, care ar putea să-i atace
şi ucide, dar că ei nu trebuie să se lase cu una cu două.
Pentru a preîntampina orice pericol ar fi bine să le-o ia înainte, atacându-i ei primii. Spre
mulţumirea lui vede că este aprobat, cu toţii făcând din
nou un vacarm de neînchipuit. Cei mai maturi îşi aduc aminte că au
mai fost atacaţi şi parte din ei ucişi, din care cauză
numărul lor s-a micşorat considerabil. An este descumpănit, nu
ştie ce să creadă, doar a adus vestea că oamenii aceia sunt
paşnici şi atunci dece doreşte neapărat cel mare să
spună contrarul. Se uită nedumerit la U, dar el n-a terminat, scoate
din nou urletul înfricoşător şi iarăşi se face linişte,
apoi întreabă dacă bărbatţi sunt de acord să plece cât
mai repede spre aşezarea celor ce le vor pierzania. De data aceasta nimeni
nu mai scoate nici un sunet, cu toţii stau înmărmuriţi, este o
confuzie totală, la care nu s-a
aşteptat nimeni. În mintea lor înapoiată vedeau numai pericolul
fără să fie prea lămuriţi despre ce este vorba, dar
acuma când vor trebui să hotărească singuri asupra soartei lor,
nu ştiu ce să facă. Doi bărbaţi ies înainte şi
prin câteva cuvinte sumare şi semne caută să explice că ei
nu cred că ar fi bine să pornească primii împotriva celuilalt
grup, deoarece aceştia nu au dat semne de duşmănie şi deci
nu au intenţii rele, mai ales că nu au mai fost văzuţi prin
părţile locului. U se arată extrem de nemulţumit, simte
că spusele lor ar putea strica tot ce a construit până acuma prin
şiretenie, că oamenii ar putea să pună cuvintele şi
intenţiile lui la îndoială. Roşu de mânie ridică bâta care
o ţine mereu la picior, îl cheamă pe An care vine imediat şi
amândoi se îndreaptă spre cei doi răzvrătiţi. Cu
repeziciune U ridică bâta şi înainte ca cel ce a vorbit
să-şi dea semama ce se întamplă, îl loveşte cu putere.
Acesta cade jos însângerat. Celălalt văzând ce a păţit
tovarăşul său de păreri cade în genunchi cu capul la
pământ. U se uită la el cu ochii injectaţi, are un moment de
ezitare dacă să lovească din nou, dar se întoarce şi
păşeşte grav spre coliba lui. Nimeni nu protestează,
toţi au amuţit ca prin farmec, nimeni nu îşi mai exprimă
părerea, unii se întorc şi pleacă spre colibele lor. Omul al
doilea stă încă cu capul plecat. U se intoarce din nou spre el
şi din intrarea în colibă scoate un nou urlet, întrebând pe un ton
autoritar dacă oamenii sunt de acord să plece cu el la cucerirea
celor care au îndrăznit să vâneze în locurile lor. Spre uimirea celor cinci, cărora le era teamă de o
revoltă, se arată bărbaţii prezenţi de acord să
facă ce li s-a cerut.
Se
făcuse seara destul de târziu, întunerecul s-a lăsat asupra acestor
locuri, numai fâlfâitul flăcărilor mici ale focului din mijlocul
aşezării luminează slab aşezarea. Femeile aleargă
peste tot să culeagă crengi uscate pe care le aruncă în foc,
care înteţindu-se luminează întreaga vale şi ca prin farmec se
transformă teama în euforie. O bucurie îi cuprinde, bărbaţii se
strâng în jurul focului şi încep dansul aşa numit a lui Inti, care de
fapt trebuie hotărât de cei bătrâni, rit ce are loc înaintea
pericolelor, care are drept scop înbunarea spiritelor rele care au
tendinţa de a-i distruge ca oameni. Cei foarte tineri nici nu ştiu
să-l danseze, deoarece de când s-au aşezat prin aceste locuri nu au
mai fost în mare pericol. Războinicii maturi hotăresc ca aceasta
să aibe loc a doua zi spre seară, înaite ca soarele să coboare
sub orizont şi nu imediat cum au început unii, care au fost opriţi.
Încă de dimineaţă când spiritele s-au mai liniştit, cei
maturi se duc cu câţiva tineri la o pădurice de copaci mici cu frunze
mari care cresc prin apropiere, îi jupoaie de coajă, din care curge un
lichid roşiatic cu care se ung pe tot corpul şi din frunze
formează un fel de coroane pe care şi le le pun pe cap. Peste
puţin timp au cu toţii un aspect îngrozitor, cu dungi roşii care
le brăzdează trupul şi faţa, iar frunzele pe care şi
le-au legat pe cap face cu culoarea roşie un contrast bizar. Fiecare duce
o cantitate mare de coajă şi frunze pentru ca şi ceilalţi
să se ungă în roşu şi să-şi prindă coroane
pe cap. An îi duce lui U coajă şi frunze cu care se unge mai frumos
şi mai bogat ca ceilalţi. Bărbaţii şi copiii încep
să se vopsească, fiecare după fantezia lui. U se mânjeşte
pe corp, ajutat de Ia şi Ie, mai abitir, şi-şi pune pe cap o
coroană mai mare şi mai bogată, ceeace îi dă o
înfăţişare ridicolă, dar el este mândru de
înfăţişarea sa pompoasă. Ia şi Ie sunt şi ei
unşi. Operaţia a durat apropape toată ziua, unii uitând aproape
să şi mănânce. Adolescenţii se arată foarte
curioşi să vadă cum se procedează la acest rit. Din loc în
loc s-au format grupuri mici de oameni, încojuraţi de copii şi
tinerei. U însărcinează pe unul din cei cinci, pe nume Si, care era
şi cel mai în vârstă din ei şi care cunoştea
desfăşurarea dansurilor, să organizeze totul în aşa fel ca
ceremonia să fie cât mai fastuoasă, considerând că în felul
acesta va trezi în fiecare dorinţa de luptă şi aventură,
aşa ca totul să fie cât mai grandios. Peste tot au fost
aşezaţi trunchiuri mari de copac pentru tam-tam-urile care vor
bătea ritmul. Pe un loc mai ridicat s-a construit un fel de
lojă pentru el, familie şi celor ce îi sunt mai apropiaţi.
Odată seara sosită, este toată lumea vopsită, care mai de
care mai strident, cu coroane de frunze în jurul capului. Ceremonia poate
începe, conchide Si şi anunţă asta lui U care de ore în şir
aşteaptă momentul. Între timp a fost şi focul din mijloc
înteţit, aruncându-se trunchiuri întregi în el. Flăcări mari se
ridică spre cer, valea fiind luminată de vâlvătaiele sale roşii,
ceeace dă întregului ansamblu un aspect ciudat. Lumea s-a strâns în
păr, aşteptând-ul pe şef. U iese din colibă însoţit de
Ia care ţine pe Ie de mână şi cu cei cinci aghiotanţi. La
vederea lor oamenii încep să se agite. Războinicii vânători
maturi încep să bată cu beţele în trunchiurile de copaci,
făcând un vacarm de nedescris. U păşeşte
ţanţoş spre loja care îi este rezervată şi se
aşează pe pietrele aduse anume acolo, împreună cu cellalţi
însoţitori. Bărbaţii se rânduiesc unul în spatele altuia, rotindu-se
în jurul focului în ritmul bătăilor, contorsionându-se fiecare cât
poate. Ţn mâini ţin suliţele din lemn în capul cărora sunt
prinse silexuri ascuţite legate cu bucăţi de piele. Unii au bâte
în capul cărora sunt înfipte în lemn bucăti de silex. Bătrânul
Si îl salută pe U cu respect şi mergând spre foc, azvârle în el o
bucată mare de seu de la un animal vânat cu o zi înainte, ceeace
provoacă un fum gros şi înecăcios, învăluind totul în jur
într-o ceaţă deasă. Încetul cu încetul se prind în dans
toţi oamenii, femeile aşezându-se în jurul lor să
privească, bătând din palme şi scoţând ţipete
ascuţite. Ele nu aveau dreptul să participe direct la acest rit,
deoarece nu era de conceput ca o femeie să poată goni un spirit
rău, aşa cum nu era de conceput să meargă la vânătoare
şi apoi le era teamă de spirite potrivnice care ar putea provoca
naşteri de copii fără posibilităţi să
rămână în viaţă, sau prea multe fete, ceeace putea duce la
dispariţia unui grup.
Când ceremonia era în
toi şi Si a aruncat de câteva ori bucăţi de seu în foc, se
alătură şi U cu ai săi dansului, iar Ia cu Ie se duce în
grupul femeilor să privească şi să bată din palme. Beţele bat mai frenetic, accelerând ritmul pe măsură ce
spiritele se încălzesc. Oamenii ţopăie din ce în ce mai iute, ridicând
nori de praf care se lipeşte de pielea lor udă de transpiraţie
şi vopseaua le curge de pe faţă şi corp. Toţi au un
aspect jalnic. La un momet dat U se opreşte din dans, îl cheamă pe Si
căruia îi porunceşte să înceteze şi ceilalţi dansul,
şi îşi scoate coroana de frunze. La un semn al lui Si tobele
încetează să bată şi bărbaţii se aşează
fiecare unde apucă, sleiţi de puteri. U este mulţumit, îşi
dă seama că aceşti oameni l-au acceptat ca conducător, nu
numai la vânătoare, ci şi în toate cele ce se petrec în interiorul
grupului. Se ridică deci de la locul său şi se duce însoţit
de întreaga suită spre coliba sa. An îl urmează mai de aproape cu un
aer umil, gata să execute orice ce i s-ar cere.
U nu pierde timpul, trebuie să profite de
succesele din ultimul timp. Trimite imediat pe An să-i anunţe pe
ceilalţi aghiotanţi să convoace o consfătuire şi cu
cei bătrâni, vreo zece la număr în frunte cu Si, cu scopul de a pune
la punct tactica ce o vor întrebuinţa pentru a-i învinge pe cei ce au
îndrăznit să intre în teritoriul lor de vânătoare. Le spune
totodată că dacă vor să rămână în aceste
meleaguri liniştite şi apărate, va fi necesar să lupte
şi să nu se lase influentaţi de cei ce au alte păreri. Apoi
se porneşte la discutarea tacticei ce trebuie urmată pentru a-i
supune pe duşmanii care de fapt nu aveau nici o intenţie rea
faţă de ei. Se ţine un consiliu de război. Ceilalţi
oameni se duc să se culce, după o zi atât de plină de
evenimente. Pe ei nu-i întreabă nimeni ce părere au. Consiliul
hotăreşte să pornească la atac. U se simte fericit; ideile
îi vin la moment, tot ceeace hotăreşte şi face nu sunt gândite
dinainte şi judecate, ci acţiunile lui sunt spontane, în afară
bineînţeles de veleitatea de a ajunge sus, cât mai sus. N-a
învăţat de la nimeni să conducă, deoarece nu a avut
niciodată ocazia să vadă pe cineva care o face, la el fiind
aceasta înăscut. Sunt indivizi care au mintea formată pentru a
dispune şi a comanda, unii cerând să fie ascultaţi prin
convingere, iar alţii prin forţă, cazul omului nostru U. Dar pe
el nu-l interesează toate acestea, îl bucură că este stimat, mai
bine zis temut, are drepturi mai multe ca ceilalţi şi poate
să-şi asume ce vrea din prăzile vânatorilor sau din ce se
culege, fără ca cineva să poată protesta. Faptul că
toate aceste avantagii sunt o consecinţă a fricii, nu-l
interesează. Un singur lucru îl framântă, nu este destul de
păzit, numai cinci bărbaţi fiind după părerea sa
insuficient. Trebuie neapărat să-şi măreasca numărul
personal de ostaşi, care să fie numai la dispoziţia sa. Aşa
gândeşte el în această seară premergătoare plecării la
lupta pe care vrea s-o dea cât mai curând. Singura şansă de a merge
mai departe în ascensiunea lui este să câştige bătălia,
să-i supună pe cei din celălalt grup, să-şi formeze o
armată cu ajutorul căreia să poată supune mai multe grupuri
ca să fondeze o aşezare mai mare, în sânul căreia să
troneze el, U.
Ca primă dispoziţie dă ordin ca
să se pregătească pietre ascuţite şi beţe cu
silexuri în vârf pentru o perioadă mai îndelungată, căci aceste
arme se stricau repede. Pietre cioplite erau destule, urmând numai să fie
prinse în vârfurile suliţelor. Toţi bărbaţii sunt în
acţiune în acea zi. A doua zi nu se petrece nimica deosebit, fabricarea
armelor continuă precum şi îndepărtarea urmelor dansului lui
Inti. U are în acest timp o activitate febrilă, pregăteşte
plecarea chiar pentru a doua zi de dimineaţă, deoarece au de umblat
până acolo, cale de un răsărit şi un apus. Ţn orice
caz lupta va trebui dată dis de dimineaţă, să fie
luaţi prin surprindere şi prin şiretenie, ei fiind puţini
la număr faţă de ceilalţi. Cu toate că n-a mai dus
oameni la luptă îşi dă bine seama cum trebuie procedat, mare
parte din experienţa lui datorindu-se traiului singuratec pe care l-a dus
atâta timp, fiind nevoit pentru a supravieţui să întrebuinţeze
metode de şiretenie mai mult decât de forţă. Dar nu numai atât,
mintea lui este pentru aceste vremi mai dezvoltată, pricepe mai bine
anumite situaţii, pe care ceilalţi nu le pot concepe, ceeace îi
dă posibilitatea să pregătească totul până în cele mai
mici amănunte, făcându-i pe cei ce fac parte din nucleul său
să-i urmeze întocmai dispoziţiile.
A
doua zi U se trezeşte înainte de răsăritul soarelui.
Dimineaţa se arată frumoasă; în scurt timp toată lumea este
în picioare, strângându-se zgomotoasă în jurul şefului. Copiii
ţipă şi plâng de vacarmul care s-a produs. Se alege un grup de
bărbaţi mai tineri care să rămână să
păzească aşezarea şi femeile cu copiii, deoarece ei vor
lipsi mai mult timp. U îşi pune imensa piele de leopard peste umeri,
îşi ia bâta grea cu care merge de fiecare dată la vânătoare
şi la un semnal o porneşte întreaga ceată la drum, într-un
vacarm şi o dezordine de nedescris. Oamenii sunt înarmaţi cu
suliţe cu silexuri în vârf, cu ghioage, cu bucăţi de silexuri
încrustate, unii având şi în cealaltă mână câte o bâtă,
fiecare ce crede că este mai util şi ce-i va putea servi mai cu
folos. Unii au la brâu pungi confecţionate din piei în care poartă
diferite pietre ascuţite special pentru luptă, ce serveau la vânatori
pentru spintecat şi tăiat prăzile. Sunt în jur de o sută de
bărbaţi hotărâţi să meargă să lupte pentru
menţinerea speciei lor, cum li s-a spus. U umblă în fruntea cetei
împreună cu cei care au fost în recunoaştere şi cu Si care
să le arate drumul ce era de parcurs. An are misiunea de a umbla în
urmă pentru a supraveghea ceata şi a comunica la nevoie tot ce se
întâmplă acolo. Hoarda gălăgioasă străbate întreaga
câmpie înconjurată de păduri dese şi spre seară ajunge la
marginea unei jungle întunecoase în care niciunul din ei nu a pătruns
vreodată, în afară de cei ce cu câtiva timp înainte au urmărit
oamenii spre care o pornesc acuma, descoperind că pe aici se poate
ieşi cu uşurinţă de partea cealaltă, jungla fiind mult
mai îngustă. Ceata mare şi gălăgioasă de oameni a
contribuit ca animalele să-i ocolească şi să nu fie
atacaţi de fiare sălbatice, dar având nevoie de hrană, s-au
avântat câţiva vânători mai tineri mai departe de grup vânând mici
animale ce erau mâncate crude, neputându-se face foc, precum şi fructe ce
sunt culese fără prea mare greutate. Tot prin aceste locuri au
pătruns şi ei în câmpia în care s-au aşezat, dar fiind mult de
atunci numai cei maturi îşi mai aduc aminte, cei tineri ne mai cunoscând
aceste evenimente. Când ajung la marginea junglei apune soarele, formând umbre
lungi ale înalţilor copaci. Oamenii sunt obosiţi după acest
marş forţat de o zi întreagă. Au făcut o mică
pauză ca să mănânce din ce a fost vânat şi cules pe
parcurs. U nu le dă voie sa zăbovească prea mult, fiindcă a
voit să ajungă încă înainte de apus prin aceste locuri şi a
reuşit. Acuma odihna aşteptată de toţi este
binemeritată. Se ordonă deci oprirea pentru noapte, fiecare se
aranjează cum poate, unii din ei se culcă pe copaci ca o
reminiscenţă a timpului când practicau asta în mod frecvent. Grupul
nu se împrăştie prea mult, pentru a nu fi periclitat în caz de atac
de către vreun animal. Dimineaţa de tot întreg grupul porneşte
din nou la drum cu forţe noi. Trebuie
să străbată o bucată de junglă care are totuşi o
lăţime de câteva ore de mers. După spusele călăuzei au
de străbatut locuri primejdioase pe unde mişună fel de fel de
şerpi şi insecte veninoase. Pădurea tropicală este aici
foarte deasă, se aud strigătele maimuţelor şi a altor
animale. Oamenii se ţin aproape unul de altul, câţiva înaintaşi
dau lianele şi tufişurile laoparte, când după un timp de mers
anevios pătrund într-un luminiş mare unde oamenii pe care îi
caută au un fel de tabără de vânătoare; se vede că de
scurt timp au fost pe aici, peste tot se găsesc oase şi hoituri de
animale în putrefacţie, ceeace împrăştie un miros greu de
respirat. La apariţia lor câteva hiene de
pădure o rup la fugă. Până acuma nu au dat de animale mari
şi nici un incident mai important nu a avut loc. Numai o mulţime de
iepuri mici care au fost vânaţi, dându-le o hrană bună şi
proaspătă. Mamuţi prin aceste locuri nu sunt; ei trăiesc în alte
părţi. Se intâmplă totuşi destul de rar ca unii mai mici
să poată să străbată pădurea tropicală unde
este mai îngustă să pătrundă în câmpia unde trăiesc oamenii
noştri. Ţn junglă pătrund însă lei, tigrii, precum
şi un număr mare de maimuţe de toate soiurile, până la
imensele gorile care prin aspectul lor par fioroase, dar numai când sunt
atacate sau vânate. Câte unele atacă oameni răzleţi. Acuma
însă nu îndrăznesc s-o facă, deoarece ceata de oameni este mare
şi compactă. Ţn acest luminiş nu au ce căuta şi
pătrund din nou în junglă, conduşi de cei ce cunoşteau
drumul. Cu cât pătrund mai adânc cu atât îi cuprinde pe toţi o
teamă inexplicabilă. Din când în când se aud
zgomote fioroase şi strigătele maimuţelor speriate de
apariţia lor, ceeace completează peisajul sumbru ce le apare la
fiecare pas în faţă. Niciodată nu s-au încumetat să
pătrundă atât de adânc în junglă, în locuri cu vizibilitate
redusă, ceeace micşorează mult putinţa de apărare. Ei
au auzit de la cei mai în vârstă că în aceste păduri
trăiesc un soi de oameni mici, care nu ies niciodată din
ascunzători, petrecându-şi aproape tot timpul în copaci, nu cunosc
traiul colectiv şi sunt mult mai înapoiaţi decât cei din grupul lui
U. Cunosc vorba, dar lapidar, cu sunete ascutiţe care fiecare are un
înţeles. Călăuzele care au fost pe aici acuma câtva timp au
văzut câţiva care au fugit la vederea lor. Se întâmplă însă
ca aceştia să azvârle cu fel de fel de obiecte din copaci, nu pentru
a ataca pe cei ce se avântă pe aici şi nici pentru carnea de om ci
din spirit de apărare. Ei nu manâncă carne, sunt ierbivori. Se
hrănesc cu fructele şi florile care cresc din abundenţă prin
aceste locuri. Ţnapoierea lor se daroreşte lipsei de interes de a se
lupta pentru a trăi, deoarece nu au decât să întindă mâna
şi au hrană la dispoziţie. Duşmani direcţi nu au,
fiindcă sunt foarte agili în a se căţăra pe copaci. Cu
gorilele se împacă destul de bine.
Oamenii
noştri înaintează prin aceste desişuri cu arbori mari şi
liane care atârnă peste tot, uitându-se înfricoşaţi în jur.
După câteva ore de mers, ajung la un luminiş ceva mai mare, suficient
pentru o odihnă. U comandă oprirea, bucuros că până acuma
nu a intervenit nimca ieşit din comun. Oamenilor le este foame şi
sete. Se formează un grup mai mare care porneşte în căutare de
hrană şi apă. O iau spre partea opusă din care au venit. An
îi conduce, având mai multă experienţă cu vânatul în
pădure, deoarece a petrecut mult timp lânga o junglă în care nu
rareori a pătruns. După un timp de mers, pune pe fiecare să se
ascundă cât mai bine, în aşa fel ca toţi să formeze un
semicerc în care să poată pătrunde prada. Animalele aici sunt
mai mici ca cele din prerii, dar foarte fioroase, aşa că trebuie
luate prin surprindere şi de multe ori răpuse prin luptă aproape
corp la corp. Dar spre surprinderea lor prada se lasă aşteptată
şi oamenii îşi pierd răbdarea. U văzând că cei
trimişi nu se mai întorc, se duce împreună cu unul mai vâjos
să-i caute şi deoarece timpul trece are de gând să
întrerupă vânătoarea. Ajungând la cei trimişi se aude în tufis un
fâşâit de frunze. Oamenii se tupilesc care mai
de care în locul în care se află, aşteptand pradă. U apucă
cu putere bâta în mâini, uitându-se cu aţentie în jur. Nu trece mult timp
că se aude un răget puternic care vine din partea dreaptă.
Ridicând bâta deasupra capului, se întoarce şi vede un leu imens care se
îndreptă ameninţător spre el. Fulgerător, fără
să stea prea mult pe gânduri, repede bâta în capul animalului. Toţi
ramân înmărmuriţi, nimeni nu îndrăzneşte să iasă
de la locul său, ceeace lui U nu-i prea pasă, vrând să le arate
din nou ce poate, ca să impună. Se hotareşte deci să lupte
singur. După lovitura primită, leul se clatină şi-şi
pierde echlibrul, dar nu cade jos. Văzând că este încă în
puteri, U se retrage la câţiva metri pentru a preîntampina ca fiara
să sară asupra sa. Ţntr-adevăr ea îşi revine şi
face un salt lung spre cel care l-a lovit, dar U este mai repede,
retrăgându-se fulgerător, are o privire ageră, atenţia
fiindu-i încordată la maximum, iar ochii îi joacă în cap în toate
părţile. Muşchii de la mâini stau umflaţi sub piele,
formând din loc în loc ridicături ca nişte mingi bine umflate. Se
ridică din nou în vârful picioarelor şi loveşte cu atâta putere
leul în creştetul capului încât acesta cade la pământ, scoţând
răgete cumplite, de durere şi furie. Fără să-l lase
să se redreseze îl copleşeşte cu lovituri, unde nimereşte,
până când vede că nu mai mişcă. Ţn furia de care este
cuprins consumă o mare cantitate de energie, ceeace în cele din urmă
îl oboseşte peste măsură. A dorit să arate cât de superior
le este celorlalţi. Oamenii ies din scunzişuri şi înconjurând
prada se reped s-o ciopârţească cu silexurile ce le aveau asupra lor.
Unii din ei sug sângele din rănile adânci ale animalului. U se
aşează extenuat pe un trunchi de copac, mirându-se singur cum de a
putut răpune un animal atât de mare. După tranşarea hoitului
fiecare ia cât poate duce şi se porneşte în tabără unde îi
aşteaptă grosul grupului. Cu toate că prada este destul de
bogată, totuşi este însuficientă pentru toţi. U
comandă o nouă plecare, dar cu alţi oameni; cei care au fost cu
el şi care au fost martori la ceeace a înfăptuit, povestesc şi
celor rămaşi ce au văzut, ceeace produce admiraţia tuturor.
La a doua ieşire prin apropiere nu sunt decât câteva maimuţe vânate,
care adăugate la carnea leului ajung pentru toată lumea. După
consumarea hranei se porneşte din nou la drum, nu au intenţa
să-i apuce noaptea aici. După spusele călăuzei, mai au un
timp de umblat ca să ajungă de partea cealaltă. Pe drum dau de o
băltoacă cu apă destul de murdară, care are totuşi
darul de a le potoli setea. Desişul devine din ce în ce mai des,
călăuzele caută cu atenţie să recunoască locurile
prin care au trecut data trecută. Oamenii din acele timpuri, fiind nomazi
şi deci obişnuiţi cu drumuri lungi, ce nu se terminau
niciodată, decât odată cu moartea, aveau ca şi animalele un
simţ al orientării foarte dezvoltat. Trebuiau neapărat să
ajungă încă în seara aceasta în preajma taberei oamenilor pe care au
de gând să-i supună.
La
un moment dat se înaintează extrem de greu, iar strigătele animalelor
se fac auzite din ce în ce mai tare şi mai aproape. Unul din oameni se
caţără în vârful unui copac, la sugestia lui U, cu speranţa
că va putea vedea mai departe, dar spre surprinderea lor niciunul din
arbori nu depăşeşte prea mult pe ceilalţi.
Călăuzele dau dovadă de enervare, de câtva timp au pierdut
orientarea, nu ştiu în ce direcţie s-o apuce; oprirea pentru mâncare
şi escapada de vânătoare i-a dezorientat. Până în cele din
urmă se ceartă între ei asupra drumului pe care l-au urmat data
trecută, părând evident că au avut mai mult noroc, atât la dus
cât şi la întors. Aceasta s-a datorat dealtfel faptului că i-au
urmărit pe deaproape pe cei pe care i-au zărit, nefiindu-le greu
să străbată jungla nici la întoarcere. Toate acestea îl pun pe U
în mare încurcătură, nu ştie cum să procedeze, dar nici nu
vrea să dea dovadă de slăbiciune, să-şi arate
nedumeririle. Comandă deci să se continuie drumul mergând înainte,
deoarece până la sfârşit va trebui să ajungă undeva. Una
din călăuză îşi aduce aminte că tot timpul cât i-au urmărit
pe ceilalţi au văzut lianele îndreptate spre o anumită
direcţie. Grupul urmează indicaţiile şi după un mers
susţinut de mai multe ore, când soarele începe să coboare sub
orizont, întunecând şi mai mult jungla, se întrezăreşte în fine
un luminiş. Ajunşi la marginea pădurii se întinde în faţa
lor o câmpie mare cât se vede cu ochiul. Animale nu se zăresc, o
linişte deplină domneşte peste tot. După zgomotele junglei,
liniştea câmpiei li se pare bizară. Ţn depărtare se vede o
dâră de fum care se ridică în atmosfera liniştită a serii.
U recunoaşte imediat că acolo este aşezarea pe care vrea s-o
supună şi pentru care au făcut o cale atât de lungă.
Ţn fine, norocul îi surâde din nou. De acum incolo vor trebui să
meargă cu multă atenţie pentru a nu fi simţiţi.
Singura cale de a câştiga lupta este surprinderea, pentru a nu le da
posibilitatea să se organizeze. Comandă deci ca grupul său
să umble în monom, ceeace le dă posibilitatea de a se camufla. Iarba
din jur este destul de mare şi la nevoie se vor târâ chiar pe burtă.
După un mers de încă o oră porunceşte oprirea. Nimeni nu are
voie să scoată un sunet, să mearga la vânătoare sau
după apă. Trebuie să se mulţumească cu ce au asupra
lor. Li se promite că deîndată ce totul va fi dus la bun sfârşit
vor putea vâna şi să facă ce vor voi. Fiecare se
aşează obosit la locul unde se găseşte şi odată
cu venirea întunerecului adorm cu toţii într-un somn greu, după o zi
plină de peripeţii. U se aşează gânditor pe o piatră
şi-şi frământă mintea cum trebuie să procedeze în
zilele ce vor urma, căci de această întreprindere iniţiată
de el depinde viitorul lui şi al întregului grup de oameni care l-au
adoptat. Gândurile îi merg şi mai departe, îşi închipuie că va
forma o comunitate mare de oameni, în fruntea căreia va domni el. Gândind
adoarme şi el.
Când
întunerecul nopţii fără lună este spartă de primele
raze ale soarelui, se trezeşte U primul. Prima grije este să nu se
facă zgomot. Se duce în linişte la fiecare să-l trezească
şi în scurt timp toată lumea este în picioare. Nimeni nu
îndrăzneşte să scoată o vorbă sau să umble prea mult în jur. S-ar putea ca cei din
aşezarea din zare s-o pornească la vânătoare şi să-i
surprindă, ceeace ar însemna pieirea. Fără să
zăbovească oamenii o pornesc la drum, folosind fiecare ridicătură
de teren şi locurile unde iarba este mai mare. U caută să-şi
ţină oamenii în frâu, de teama să nu fie descoperiţi, dar
lasă orice duritate laoparte. Le spune că Inti i-ar fi comunicat în vis că dacă nu
vor reuşi să-i supună pe oamenii din aşezarea din
faţă vor pieri cu
toţii că nu trebuie să dea dovadă de frică. U se
ridică din când în când în picioare, fiind mai înalt ca ceilalţi,
să vadă unde au ajuns ca apoi să-i dirijeze şi pe
ceilalţi. Aşezarea din faţa lor se află pe o
ridicătură de pământ, un fel de platou de unde se poate scruta
întreaga câmpie din jur. Când ajung mai aproape, dă dispoziţie ca
înaintarea să se facă târâş. La o sută de metri se opresc.
Se vede că aşezarea este mare, sunt mai mulţi ca ei.
Dimineaţa i-a trezit pe toţi, femeile şi copiii scot ţipete
stridente, iar bărbaţii se îndreaptă spre râul care curge în
apropiere ca să ascute silexuri pentru vânătoarea ce se
pregăteşte. U reflectează cum să procedeze şi ajunge
la concluzia că este bine să mai aştepte până
bărbaţii se vor împrăştia în albia râului, în felul acesta
fiind o regrupare mai anevoioasă în cazul că vor fi descoperiţi
prematur. Oamenii lui stau trântiţi la pământ cu sufletul la
gură. Toţi ochii sunt aţintiţi asupra sa, aşteptând
comanda. La un moment dat se aude un ţipăt de femeie. Au fost
descoperiţi de una din ele care trece întâmplător pe acolo să
culeagă ierburi. Văzându-i pe aceşti oameni străini
întinşi în iarba deasă şi înaltă s-a speriat.
Strigătul de alarmă face ca tot satul să intre în fierbere.
Bărbaţii se scoală de la locurile lor şi aleargă cât
pot de repede spre centrul aşezării. Toţi sunt ca
zăpăciţi, nimeni neştiind ce s-a petrecut şi dece s-a
dat alarma, deoarece nu este nimeni văzut, oamenii lui U stând în
continuare trântiţi la pământ, neîndrăznind să se
mişte fără voia lui. Femeia care i-a văzut a rupt-o la
fugă ţipând în continuare, arătând spre locul unde erau
ascunşi. Nu mai era nimica de făcut, fiecare secundă fiind în
desavantajul lor. U nu mai stă pe gânduri, brusc situaţia s-a
schimbat faţă de felul cum şi-a închipuit că o să
decurgă lucrurile. Acuma trebuie procedat repede, după cum se
desfăşoară evenimentele. Trebuie să profite de dezordinea
ce guvernează în aşezare. Se ridică deci în picioare cu mâna
stângă ridicată, apucând cu dreapta bâta sa imensă şi cu un
strigăt atât de puernic că, chiar şi ai lui rămân un moment
înmărmuriţi, porneşte înainte spre adversari. Toţi se
ridică ca electrizaţi în picioare şi cu acelaş urlet fioros
pornesc în urma lui, într-o dezordine totală. Oamenii de pe deluşor
sunt pur şi simplu uluiţi, luaţi prin surpeindere se
zăpăcesc atât de tare că niciunul nu ripostează la cele ce
se întâmplă. Înainte ca aceştia să-si revină, atacă
oamenii noştri cu putere tenacitate şi vigoare mare, producându-se un
vacarm îngrozitor, oamenii lui U lovind în dreapta şi în stânga
fără să ţină seama dacă au in faţă un
bărbat sau o femeie. Oamenii cad ca muştele unul după altul, iar
unii o rup la fugă fără măcare să se apere. Copiii
ţipă şi se ţin de îmbrăcămintea femeilor care
caută să-i apere. Dar, această dezordine nu ţine mult, un
grup destul de mare de bărbaţi se regrupează şi
contraatacă sub comanda unuia pe care U l-a observat încă de prima
dată. Are o înfţişare mai atletică şi o
forţă mai mare ca a celorlalţi, cu o tehnică de luptă
care seceră unii din oamenii lui U. Atacul lor se îndreaptă în cele
din urmă asupra cetei care luptă alături de U, deoarece
şi-au dat seama că el este conducătorul. Totul devine încetul cu
încetul mai bine pregătit. Aceasta are darul de a-l descumpăni pe U,
care se desprinde de ai lui, fugind singur printre adversari spre acel om,
vrând să-l lovească cu bâta, dar acesta se fereşte cu atâta
abilitate încât U este gata să cadă la pământ, ceeace i se
întâmplă pentru prima dată în viaţa lui, nu a mai dat de un om
cu o asemenea putere. Între timp se dezlănţuieşte o luptă crâncenă,
corp la corp, pe viaţă şi pe moarte. Pentru a nu-şi
ştirbi autoritatea, U se hotăreşte să lupte din toate
puterile împotriva celui ce era cât
p-aci să-l învingă, cu toate că ar fi vrut
să-şi apropie asemenea oameni dârji. Descumpănit, nu încetează
totuşi să judece situaţia. Se redresează repede, înainte ca
adversarul să aibe timp să-l lovească din nou şi se
amestecă printre ai lui, ca să fie în siguranţă. Simte
că dacă şeful advers nu va fi învins acesta îi va distruge
oamenii şi atunci totul se va sfârşi. Mulţi cad deoparte şi
de alta. U îi strânge pe ai lui într-o singură ceată compactă.
Trebuie terminat cât mai repede cu acest şef viteaz şi asta nu poate
decât el să facă. La un moment dat, când se iveşte ocazia se
repede la el cu atâta forţă şi ură încât acesta se dă
înapoi şi spre nenorocul lui U se împiedică de o piatră,
prăvălindu-se la pământ, ceeace îi este fatal. Bâta lui U îl
face pur şi simplu bucăţi, ceeace are un efect dezastros asupra
oamenilor lui. Văzând că şeful a fost răpus, intră în
derută. Fiecare fuge care încotro urmăriţi de oamenii lui U,
care când vede că sorţii s-au îndreptat iar de partea sa, dă
ordin de încetare. Oamenii de aici întră într-o panică de nedescris
şi cei ai lui U se strâng in jurul lui. S-au împuţinat, un sfert din
ei fiind ucişi. Peste tot erau oameni morţi şi mulţi
răniţi care gem şi se vaită, cerând cu mâinile întinse
cruţare. Deodată se lasă o tăcere mormântală,
toţi amuţesc, numai câţiva copii mai ţipă în
depărtare. Femeile fug cu ei înspre albia râului, ascunzându-se în
ierburile mari ale savanei. Peste tot sunt leşuri, aerul plin de praf
şi pietrele stropite de sânge. Mare parte din colibe s-au
prăbuşit în toiul luptei. Răniţii se târăsc spre râu
să-şi spele rănile. La vederea jalnicului peisaj U este la
început descumpănit, ce să facă cu oamenii ce au rămas, dar
îşi revine repede. Pentru ţelul pe care îl urmăreşte
trebuie să fie dur şi neînduplecat, nu trebuie să arate nici un
moment slăbiciune. Ţn mare grabă formează grupuri mai mici
din oamenii săi, care să meargă să strângă pe cei ce
au rămas. După ce ajung cu toţii în centrul aşezării
se formează o adunare destul de mare. Abea acuma se vede cât de mulţi
sunt, chiar mai mulţi decât şi-a închipuit. Oamenii lui U îi
înconjoară ţinând în mâini bâtele şi suliţele îndreptate
spre ei. Toţi se uită cu groază la învingători. Încă
nu sunt cu totul lămuriţi ce s-a petrecut, n-au mai fost atacaţi
de alţi oameni cu atâta violenţă şi mai ales atât de
surprinzător. Cei ce au scăpat cu fuga ies încetul cu încetul din
ascunzătorile lor şi văzând că pericolul a trecut vin
să se alăture celorlalţi. Câteva femei stau aplecate asupra
copiilor lor ce au fost ucişi în luptă, bocind. Când toată lumea
este adunată, caută U să le explice că el nu le
doreşte răul, că a venit să-i scoată din stadiul în
care se află. Necunoscând limba acestora, trebuie să uzeze de semne
din mâini, să salte, să arate şi să mârâie din când în
când. Le dă să înţeleagă că doreşte să-i
conducă spre locuri mai bogate. Oamenii se uită cu neîncredere la el
şi ai lui, dar nevrând să mai verse sânge nu mai fac nici un gest de
apărare. În parte au priceput ce li s-a spus. U este şi el oarecum
convins că a reuşit să se facă înţeles. Dă ordin
să se strângă toate cadavrele care să fie duse într-o
groapă comună, acoperită
cu pietre, pământ şi crengi de copaci. Femeile strâng talismanele de
la gâturile morţilor care sunt atârnate la întrările colibelor. Morţii trăiesc mai
departe şi spiritele lor le vor păzi de rele. Moartea cuiva nu era considerată în aceste timpuri ca ceva ce s-a
pierdut, ce nu mai poate fi recuperat. Cei ce nu mai sunt, trăiesc între
cei vii, doar că nu pot fi văzuţi şi palpaţi.
Seara
se apropie încetul cu încetul. U se retrage cu câţiva mai apropiaţi
în vârful dealului, lăsându-l pe An cu vreo cincizeci de oameni care
să asigure liniştea şi ordinea. Spre seară se formează
grupuri mici de bărbaţi şi femei, păziţi de către
trei, patru din oştenii săi pentru a evita orice posibilitate de atac
neprevăzut. U este deocamdată destul mulţumit, toate i-au
reuşit până acuma destul de bine, aşa cum a voit. Planul de a-i
lua prin surprindere a dat roadele scontate, cu o mică pană care era
pe punctul să-i piardă, deoarece bărbaţii de aici sunt de
trei ori mai numeroşi ca ei, circa cinci sute la număr. Seara spiritele
se mai liniştesc. Atacatorii şi învingătorii s-au amestecat
aproape unii cu alţii şi nu mai au loc acte de cruzime şi de
forţă. Oamenii lui U se deosebesc de ceilalţi prin alura lor
şi prin limbajul diferit pe care îl vorbesc, având totuşi unele contingenţe
la rădăcină. Dar, cu toată reuşita problemele se
adună una după alta, întrebarea fiind ce să facă cu ei
acuma, cum să procedeze în continuare. U este în sinea sa destul de
descumpănit, nu ştie cum să rezolve situaţia. De un lucru
este sigur şi anume că va trebui să uzeze de forţă
şi brutalitate ca să se impună, aşa cum a procedat şi
până acuma. Contrar obiceiului său se duce după lăsatul
nopţii la coliba unde dorm cei cinci aghiotanţi ai săi să
se sfătuiască cu ei. În afară de An care arată o oarecare
inteligenţă, sunt ceilalţi patru aproape complet incapabili
să priceapă prea bine situaţiile în care au fost târâţi. În
afară de putere, nu poate fi nimica mai util în luptă, decât supunere
oarbă şi şiretenia. An este de părere ca învinşii
să fie duşi acolo unde stau ei, părere la care înclină
şi U, dar nu imediat. Trebuie mai întâi să se acomodeze unuii cu
alţuii, ceeace este absolut necesar, trebuind în primul rând ca ei să
rămână aici mai mult timp şi apoi să plece cu toţii.
Totul i se pare mult mai complicat decât şi-a închipuit, însă că
va reuşi este aproape sigur. Ca să lase numai câţiva oameni aici
de pază iar ei să plece înapoi ar însemna ca cei rămaşi
să fie măcelariţi. Însă, luîndu-i după un timp de
acomodare cu ei ar câştiga mai mult, fiindcă locurile de unde au
venit le sunt mai cunoscute. Rămâne deci stabilit că ei să se
instaleze aici până spiritele se vor linişti şi se vor
obişnui, ca după un timp să plece cu toţii de bunăvoie
la aşezarea de dincolo. U nu are nici un motiv să-i distrugă fiziceşte,
ţelul lui fiind doar să-şi formeze un popor pe care să-l
conducă, pe care să-l poată asupri, bineînţeles în folosul
său şi a lor săi. Asupritorii au avut în decursul istoriei
şi o au şi acuma intenţii subiective, în folosul lor şi a
acoliţilor lor şi nicidecum în favoarea popoarelor pe care le-au
exploatat sau le exploatează şi acuma la sânge. Pentru a ajunge la
acest scop se evocă fel de fel de teorii care să mascheze
adevătele ţeluri ale exploatatorilor. Cele mai crude exploatări
din istoria omenirii, comunismul şi nazismul, ne-au arătat în secolul
nostru din plin aceste intenţii ale dictatorilor, elaborându-se slogane
mincinoase, invocându-se conducerea poporului de către el însuşi,
inventându-se aşa zisa luptă de clasă, de duşmanii
poporului cu scopul de a-i ucide pe toţi cei ce nu erau de acord cu ei,
ucideri şi chinuiri în masă. Dar aceşti dictatori şi
acoliţii lor nu au dat dovadă de prea multă
inteligenţă, erau cu totul lipsiţi de cultură, ceeace i-a
şi determinat să distrugă tot ce gândeşte, ce avea vreo
contingenţă cu trecutul neamurilor lor. În afară de
şiretenie, propia lor îmbogăţire şi cea al acoliţilor
lor pe spinarea popoarelor asuprite, nu au avut şi nu au nimica în
minţile lor bolnave. Metodele lor sunt şi au fost îndobitocirea maselor
prin sloganuri mincinoase, teroare şi crime. Zicala sabia nu taie capul
plecat a fost inventat de ei, cu scopul de a cere supunere deplină,
fără şovăire din partea celor ce ar îndrăzni să
se opună. Dar să revenim la omul nostru care caută să
întrebuinţeze aceleaşi metode de a ajunge la putere aşa cum au
făcut şi cei din zilele noastre.
Astfel
trec câteva zile, oamenii învinşi dau dovadă de nelinişte, dar
în acelaşi timp pare că totul intră în normal. U are chiar
câteva legături cu unii care se arată mai prietenoşi şi
înţelege prin semnele lor că vor să colaboreze cu toate că
au fost atacaţi, o parte măcelăriţi şi alţii
brutalizaţi. Ei caută să-l facă să înţeleagă
că nu-i sunt duşmani, vrând să i se alăture pentru a li se
aplica un regim mai bun, atitudine omenească până în zilele noastre,
după deviza ubi bene ibi patria. U pricepe ce intenţionează
aceştia şi în demagogia lui le
explică că ar fi bine să fie cu toţii uniţi, că
pentru a forma o comunitate viabilă ar fi bine să fie mai
numeroşi. Le povesteşte că grupul lui este mai mic decât cel de
aici, ceeace le cauzează o serie de neajunsuri de apărare, dar
că el le-a făurit o viaţă mai bună şi
belşug. Tot explicându-le în limba grupului în care a fost acceptat
şi căznindu-se să se facă cât mai înţeles vorbeşte
deodată în limba pe care aproape a uitat-o, care se vorbea în grupul mic
care a pierit la erupţia vulcanului, limba lui maternă pe care nici
cu Ia nu a mai vorbit-o. Spre marea lui surprindere observă că în
felul acesta se face înţeles. Până acuma nu a stat cu niciunul din
învinşii de vorbă, acuma însă îşi dă seama că
aceştia sunt din aceleaşi locuri de unde ştie că se trage
şi el, după cum a auzit când era copil, de la bătrânii tribului
de baştină. Faptul că este înţeles îl bucură, fiind
singurul care poate deocamdată să vorbească cu ei, ceeace este
un mare avantaj.
Cei câţiva mai în vârstă cu care a vorbit
explică a doua zi oamenilor că învingătorii au intenţia de
a-i duce în tabăra lor, ceeace produce iar o agiţaie destul de mare.
Unii mai curajoşi au faţă de aceştia atitudini
duşmănoase, ba se semnalizează chiar atacuri împotriva oamenilor
lui U, care însă nu reacţionează, nevrând să producă
revolte mai mari. Ţn zilele următoare însă au loc mai multe
incidente care se soldează cu morţi de ambele părţi, ceeace
îl îngrijorează din nou pe U. El ar fi vrut ca spiritele să se
liniştească. Văzând că altfel nu o poate scoate la
capăt şi vrând să ocolească pentru moment
întrebuinţarea forţei, cheamă în zilele următoare pe cei
şase cu care a stat de vorbă şi care s-au arătat
dispuşi să colaboreze cu ei. Cel mai asiduu de a intra în
legatură cu el este Sin, un batrân mai înalt decât ceilalţi, cu
părul alb care are asupra oamenilor de aici o influenţă destul
de mare. U îi pofteşte pe toţi în coliba sa împreună cu cei
cinci ai săi cu care a venit, căutând să le explice că nu
doreşte să întrebuinţeze forţa, atrăgându-le
totodată atenţia că nu este bine să provoace dezbinari, în
caz contrar se va vedea obligat să procedeze aşa cum va crede de
cuviinţă. De data asta le-a vorbit în limba lui maternă şi
aghiotanţii lui nu-l înţeleg, dar oamenii învinşi îşi dau
seama că noul şef este hotărât să facă tot posibilul
de a-şi menţine poziţia câstigată prin luptă şi
că nu ar avea nici un sens să se opună. Dealtfel
asta a urmărit, faptul că cei vechi nu ştiu despre ce este
vorba, nu are pentru el nici o importanţă. Sin profită de
atmosfera de destindere, căutând să atragă atenţia că
nu trebuie procedat în grabă, ci trebuie aşteptat ca oamenii să
se convingă mai întâi că este bine să părăsescă
aceste locuri. Șefii fiind ucişi, urmează ca un altul să-şi
asume aceastaă răspundere şi că singurul care o poate face
este numai U, ceeace îl măguleşte la culme şi în acelaş
timp îl bucură că propunerea nu vine de la el ci dela oamenii învinşi;
încetul cu încetul câştigă teren şi visurile i se îndeplinesc cu
fiecare zi ce trece. Sin se ridică în ochii lui mai mult ca oricine,
ceecae atrage ura lui An care îşi vede poziţia periclitată.
Dealtfel încă de mai mult timp U nu-l mai consideră ca pe cel mai
preţios colaborator. Îl înterbuinţează numai pentru
apărarea lui personală, datorită calităţilor lui
fizice şi mai ales al ataşamentului de care dă dovadă.
După
această consfătuire se simte U mai sigur, mai ales în zilele
următoare când constată că nu mai au loc incidente şi
spiritele se liniştesc. Bătrânul Sin este şi el mulţumit,
dar în sinea sa este convins că U nu se va opri aici, ci va merge mai
departe. Deocamdată a obţinut o amânare care nu le poate fi decât
favorabilă. În orice caz el este de părere că fuziunea dintre
cele două grupuri trebuie să se facă de la sine şi nu
forţat, pentru a nu da naştere la animozităţi. De lucrul
acesta U se lasă convins, spre binele său, fiindcă în caz
contrar şi-ar ridica în cap o mulţime de oameni şi poate chiar
pe unii dintr-ai lui. Hotărârea este deci să nu plece încă.
Comnunică aceasta lui An care, aşa cum procedează întotdeauna,
se arată de acord, indiferent dacă este bine sau rău,
păreri personale nu are, ci numai cele ale şefului. Pe Sin îl
învită să-şi construiască o colibă lângă a lui
şi constată că acesta vine cu trei femei şi un cârd întreg
de copii de toate vârstele cu care se laudă că sunt ai lui, din care
unii au ei înşişi copii, ceeace măreşte clanul la treizeci
de persoane. Dealtfel încă din prima zi a observat că aici mulţi
bărbaţi aveau numai o femeie, dar majoritatea mai multe. Însă
faptul că o femeie are legături cu doi sau mai mulţi nu era
considerat ca ceva prea grav. Pe de altă parte însă se iveau lupte
acerbe între diferiţi bărbaţi, când era vorba de a fi
cucerită una. Părerea ei nu prea era luată în seamă.
Ţn ultimul timp au luat asemenea incidente amploare între oamenii lui U
şi cei autohtoni. Pentru a le preintâmpina, se face în aşa fel ca la
vânători să meargă jumătate din oamenii săi şi
jumatate din ceilalţi, ceeace reduce aceste incidente la un minimum. Șeful
grupelor de vânătoare este numit An. Sin a dus şi alţi
bărbaţi pe care i-a convins să-l urmeze pe învingător
fără rezerve. De fiecare dată când se întorc de la
vânătoare împărţeala prăzii se face în acelaşi mod cum
este U obişnuit să procedeze. Bucăţile cele mai bune sunt
duse în grupul colibelor unde locuieşte el cu ai săi şi restul
se dă oamenilor, indiferent dacă sunt ai lui sau ceilalţi.
Vânătorile erau dese şi anevoioase, deoarece trebuiau
hrăniţi multe sute de oameni, bărbaţi, femei şi copii.
Dar în afară de vânat culegeau femeile şi copiii seminţele unei
ierbi care creştea peste tot, care erau sfărâmate pe pietre cu
bolovani, înmuiate în apă şi mâncate cu carnea crudă. Ei cunosc
focul, dar nu ştiu să-l facă, numai când se ivea un incendiu
datorită trăznetelor care aprind pădurea. Ei aici nu au ajuns
încă în faza să ia focul ca să-l îngrijească cum fac cei
din grupul lui U, fiind venerat aici ca un simbol al distrugerii. U socoteşte
că oamenii sătui şi mulţumiţi sunt în acelaş timp
credincioşi celui care le asigură această fericire.
Deocamdată vor trebui şi ei să mănânce carne crudă,
deoarece aici nu există focul din mijlocul satului. Va trebui să
aştepte să apară pe undeva un incendiu şi atunci îl vor
introduce şi aici.
Astfel trec zilele una după alta. Se pare
că totul a intrat în normal, nu mai au loc incidente şi în afară
de cum arată oamenii lui U şi cei răpuşi nu se mai
deosebesc prea mult unii de alţii. Cei veniţi s-au aciuit prin câte o
colibă unde au găsit câte o femeie, sau şi-au construit altele
din nou. Acuma aşezarea numără aproape cinci sute de suflete.
Urmele luptelor au dispărut cu totul şi nimica nu mai arată
că aici s-a petrecut o dramă pe care tot oamenii au creat-o. Spiritul
de castă este o moştenire din timpuri neguroase, poate o
greşală a naturii, sau poate o necesitate, un fel de
balanţă a menţinerii rasei umane, dar în acelaş timp provocatoare de dezastre, de ucideri, de
sentimente de ură şi bucurie în acelaşi timp, bucurie pentru
unii şi nenorocire pentru alţii. Totuşi depinde din ce punct de
vede este privită problema şi de cine. În acelaşi timp, nu
oamenii şi-au creat sentimentele de castă, de ură, de a avea cât
mai mult, acestea le sunt date de natură ca o reminiscenţă din
timpuri nebuloase, natura pe care o putem numi a treia formă a
existenţei care are şi ea perioade de evoluţie, asociată cu
materia care s-a plasat pe un nivel mai înalt, dând naştere vieţii pe
pământ, această viaţă care are darul de a se procrea, a se
menţine şi în ultima instanţă a-şi da seama de propria
sa existenţă. Din acest punct de vedere este de menţionat
că spiritul de castă nu are nimica comun cu rasismul, casta putând
cuprinde în sânul ei diferite rase care trăiesc împreună fără
probleme şi fără ură. Dar pe de altă parte trebuie
menţionat că rasismul a existat în toate timpurile, fiind un rău
care a distrus multe naţii de oameni, o concepţie ce trebuie
eliminată din gândirea omenească. Nu există rase superioare
şi altele inferioare, diferenţele oglindindu-se numai în locul unde
s-a dezvoltat ea, dând naştere la diferite aspecte exterioare, gândirea
şi capacităţile de înţelegere fiind pentru fiecare
rasă specifice.
Liniştea aparentă care domneşte de la
un timp în aşezare nu este decât ceva de suprafaţă, mulţi
din ei şi chiar unii din oamenii lui U nu sunt de acord cu ordinea
instaurată, nu vor ca acţiunile lor să fie ordonate de sus,
să fie supuşi unor presiuni, dar nimeni nu are curajul să
spună ceva de frica consecinţelor. Fiecare
are frică de celălalt să nu fie reclamat la cel mare, ceeace ar
însemna pieirea lui. Atâta timp cât oile urmează în grup, ciobanul nu se
poate intâmpla nimica, dar oaia pierdută piere. După această
concepţie se conduc toţi cei ce au veleităţi de a dicta
şi căuta prin toate mijloacele să le bage aceasta oamenilor la
cap. Dacă unul îl ridică, este retezat fără pic milă.
În una din zile, un bătrân nemulţumit de felul cum se împarte hrana
se înfăţişeaza lui U şi se plânge că el nu a
căpătat aproape nimica, în schimb ce alţii, cei din anturaj, au
primit cele mai bune bucăţi. Auzind cele ce i se spun, U se
indignează la culme, cum poate cineva să-i pună ordinea în
discuţie ? Un moment are intenţia de a-l ucide, dar imediat îşi
dă seama că nu este încă bine să întindă prea mult
coarda. Îl lasă deci să aştepte în faţa colibei, spunându-i
că îi va face dreptate, apoi apare cu unul din cei cinci căruia îi
porunceşte ca în faţa lui să-i aplice jăluitorului o corecţie
cu ajutorul unui baston, atrăgându-i totodată atenţia să
nu-l ucidă. Ţn strigătele bătrânului, aghiotantul îi
aplică lovituri pe tot trupul. Acesta fuge speriat, iar U este
mulţumit de felul cum procedează. Trebuie doar să-şi
consolideze autoritatea, fiind sigur că aceasta se poate face numai prin
frică. După acest incident nu mai îndrăzneşte nimeni
să protesteze sau să discute în gura mare evenimentele din imediata
apropiere a şefului cel mare, cum s-au obişnuit oamenii să-i
spună. Femeile îşi văd de treburi cu creşterea copiilor
şi cu toate cele necesare în sânul aşezării, bărbaţii
procură hrana din vânători, iar U se interesează în fiecare zi
de spiritul care domneşte printre oameni şi de posilitatea de a
mări populaţia tribului. Stă mai mult în grupul său
restrâns, ba mai mult, oamenii se dau în lături când trece prin
aşezare. Încă de mult a observat o femeie care se deosebeşte de
celelalte prin infăţişarea ei. Sin spune că este una din
femeile fostului şef Asac, ucis de el în toiul luptei, pe nume Unta, care
este tânără şi atractivă. Nu a avut timp să aibe
copii. Când o femeie moare şi lasă copii mici, ceeace se
întâmplă destul de des, datorită traiului greu pe care îl duc,
celelalte sunt obligate să-i crească. Rubedenia este socotită pe
linie maternă, fiind foarte strict socotită. Aceasta deoarece o femeie
putând avea mai mulţi bărbati nu se putea şti care este
adevăratul tată. Discuţii nu se purtau pe această
temă, totul era reglementat cutumic din timpuri străvechi.
Locuinţele sunt construite de toţi laolaltă şi date spre
folosinţă celui ce nu are încă una. U este informat de toate
aceste obiceiuri de prin partea locului şi îşi aduce aminte că
în grupul său de origine era oarecum lafel. Știa că Ia nu-i era
rudă, se cunosc încă de copii, fiind crescuţi împreună de
amândouă mamele, neştiind care din ele era adevărata lui
mamă, ceeace dealtfel nici nu-l interesa, pentru acele timpuri nici o
problemă.
În
una din zile trecând cu cei cinci şi cu noii săi paznici printre
oameni, îi apare înainte Unta. Corpul îi este acoperit cu o blană
frumoasă de leopard, părul lung până la genunchi, fluturând în
bătaia vântului, ochii vioi în orbite, pielea măslinie curată
şi mersul legănăt îi dau un aspect falnic.
Păşesşte înaintea sa cu fermitate, fără să-i pese
că cel ce trece este cuceritorul. Are pe cap o covată cu care merge
spre râu să aducă apă. U este pur şi simplu fascinat, de
mult a pus ochii pe ea, dar în ciuda ambiţiilor sale de mărire se
simte mic în faţa acestei făpturi. De data asta însă nu se mai
lasă întimidat, se apropie de ea şi o strigă pe nume. Ea se
întoarce mirată deoarece la ei a striga o fată pe nume înseamnă
că o doreşti. Fata se simte flatată, având în vedere autoritatea
celui care o vrea. U o ia de mână şi o duce în tabără sa
fără s-o întrebe, lucru destul de supărător. În mintea sa
predomină părerea că unui şef îi este permis orice,
căci altfel nu este şef. Femeia celui ucis avea o oarecare autoritate
printre oameni şi mama Untei alarmează comunitatea, dar orice
opoziţie este inutilă. Unii considerând că aceasta va avea
asupra lor o influenţă favorabilă, deoarece o femeie are darul
să înrobească un timp sufletul unui bărbat, obţinând de la
el ceeace alţii nu pot. Dar din acest punct de vedere ei se
înşeală, în U s-a trezit dorinţa de avea o femeie, ceeace îi
lipseşte de când a plecat de lângă Ia. Totuşi dacă Unta va
pricepe cum să se poarte cu el, oamenii de aici nu vor avea decât de
câştigat. Un timp U este cu totul absorbit de prezenţa acestei femei
şi nu se mai interesează atât de intesiv de soarta supuşilor
săi. Tot timpul şi-l petrece numai în anturajul ei, nepermiţând
nimănui să se apropie de ea. Unta se simte oarecum aparent
flatată, însă până la urmă izolarea la care este
obligată o enervează. Totuşi, neavând încotro trebuie să
accepte situaţia în speranţa că până la urmă
stăpânul se va plictisi de ea. În toate serile cei doi sunt
văzuţi plimbându-se pe albia râului în sus şi în jos,
întorcându-se când toată lumea a adormit. Astfel trec mai multe
săptămâni şi se apropie sezonul ploios. U este plecat cu oamenii
săi de acasă de aproape un an de zile. Cu toate că avea
inteţia să-i ducă pe toţi acolo de unde a venit, acuma la
apariţia Untei uită de cele ce le-a promis oamenilor săi. Dar
într-o zi este trezit la realitate. Aude, imediat după ce se trezeşte
dimineaţa, zgomot mare în jurul colibei. Ieşind în prag se vede
înconjurat de cei aproape douăsute de oameni ai săi, la care se
adaugă şi circa o sută din cei de aici. Unii cer să se
întoarcă la femeile lor, iar alţii vor să pornească în
altă parte aşa cum le-a promis. Statul în acelaşi loc prea mult timp
nu le place, deoarece încă nu s-au desprins cu totul de a fi nomazi. U
află de doleanţele lor prin intermediul lui An. Acuma se
trezeşte în el sentimentul că nu a procedat bine, că nu trebuie
să lase totul la voia întâmplării, ceeace nu poate decât să-l
ducă la pieire. Din cauza unei femei să abandoneze totul ? Nu, asta
nu se poate. Se îndreaptă în toată înalţimea sa, scoate urletul
de rigoare şi spune oamenilor săi că în curând vor porni înapoi
de unde au venit, apoi le spune şi celorlalţi pe limba lor
acelaşi lucru, uzând de un siretlic. Nu le spune că-i duce în
aşezarea sa de baştină ci pur şi simplu în altă parte
unde să se poată aşeza iar pentru o vreme. In zilele
următoare încep pregătirile de drum, se fac vânători pentru
asigurarea hranei, femeile culeg seminţele din care mestecă terciul
pe care îl usucă la soare, bărbaţii ascut silexurile pe care le
prind în vârful suliţelor. De la aceste întâmplări U n-o mai vede
aşa de des pe Unta, îi permite chiar să meargă în cursul zilei
la mama ei, dar noaptea o ia totuşi
la el.
După
mai bine de un an de la cucerirea celor de aici, se hotăreşte
plecarea. Oamenii s-au obişnuit unul cu altul şi deoarece sunt de
mult timp aşezaţi aici doresc să se aşeze în altă
parte. În ei a rămas încă sufletul de nomazi. Fiecare îşi ia ce
crede că l-ar ajuta la drum. Bărbaţii se aşeză în
semicerc iar femeile cu copiii sunt aşezaţi în interior. Deoarece
oamenii lui U nu cunosc acest fel de a umbla, formează ariergarda, ceeace
le convine de minune, în felul acesta putând supraveghea toate
mişcările, cu toate că nu se mai fac diferenţe de origine.
Grupul este foarte mareşi gălăgios, bărbaţii chiuie,
femeile cu copiii în braţe vorbesc între ele şi copiii mai mari
ţipă ca din gură de şarpe, jucându-se fără
încetare. Cu toate că spiritele s-au liniştit, de la un timp se iau
totuşi anumite măsuri de securitate. Se formează un grup mai mic
sub conducerea lui An care umblă în permanenţă printre oameni.
Întreagul grup de oameni se deplasează destul de încet. Nopţile se
fac tabere aproape de pâlcuri de pomi, iar dimineţile o pornesc din nou la
drum. Din când în când se vânează pentru a avea hrană
proaspătă. După cinci zile se ajunge la marginea junglei, iar a
şasea, după o odihnă binemeritată, se pătrunde în
desiş, ceeace îngreunează mai mult avansarea. Zgomotele animalelor
şi răgetele fiarelor nu prea îi sperie, deoarece erau mulţi
şi nici o fiară nu ar îndrăzni să se apropie de ei. Numai
marginile erau periclitate, dar bărbaţii sunt atenţi şi
foarte grijulii cu femeile lor.
Străbaterea junglei nu le dă probleme, deoarece
călăuzele care i-au adus aici fac acest drum pentru a patra oară
şi vânătorii din grupul învins au trecut de o mulţime de ori
până dincolo. De aceea nu se face nici un popas. Spre seară se ajunge
dincolo unde se hotăreşte un popas mai lung, de un apus şi un
răsărit, pentru refacere. Ţn fine, după un mers de opt
zile, în loc de patru cât au făcut la venire, se zăreşte în
depărtare o dâră de fum de la focul din centrul aşezării.
Oamenii lui U scot strigăte de bucurie, saltă în sus azvârlind în aer
beţele lungi cu silexuri în vârf. Ceilalţi în schimb arată o
nelinişte profundă. Cu cât se apropie, cu atât se agită mai
mult, încetinesc mersul şi vorbesc în şoaptă. Cei din anturajul
lui U îl părăsesc, amestecându-se printre ei. După bucuria de la
început se arată U din ce în ce mai îngrijorat. Comandă oprirea
fără să consulte pe nimeni. Deoarece cei aproape o mie de oameni
s-au întins în timpul mersului, trecând mai bine de o oră ca să se
adune cu toţii. U îi chemă pe cei cinci şi le ordonă ca
fiecare să-şi formeze câte o formaţie mai mică cu care
să încojoare pe cei aduşi, fără ca aceasta să
atragă prea mult atenţia. Între timp apare şi Sin care are o
figură gravă şi pare îngrijorat. Fără ocol îl
întreabă pe U dacă aşezarea care se vede este cea a lui, sau
dacă are de gând să ducă o nouă luptă. Abea acuma se
dumireşte el care este cauza agitaţiei. Auzind întrebarea lui Sin
răsuflă uşurat, deci oamenii nu sunt împotriva aşezării
care se arată la orizont, ci le este teamă de noi lupte. Pentru
moment aceasta este bine, deoarece le va spune că nu are gânduri
războinice, dar că pe viitor acest spirit de teamă nu va mai
trebui să dăinuiască. Grupul odată strâns se opreşte,
formându-se o gloată mare de oameni. În cele din urmă U se îndreaptă
în toată înălţimea sa şi scoţând acelaşi
strigăt de rigoare îi anunţă că în scurt timp se vor
aşeza din nou în locurile care se arată în faţa lor. Se
lasă o tăcere deplină, toţi ascultă cu atenţie
explicaţiile sale, în limba lor. Cei aduşi răsuflă uşuraţi
şi multumiţi că cel mare nu mai doreşte lupte, deocamdată. Faptul că se vor
aşeza din nou îi bucură. De mult s-au obişnuit cu oamenii care
au dat peste ei, fără voia lor. Poate că este mai bine să
fie mai mulţi, aşa cum le-a spus în repetate rânduri noul şi
fiorosul şef. Sin se luminează la faţă, U se uită
mulţumit la el, părându-i bine că oamenii sunt bucuroşi, de
asta are nevoie acuma.
Oamenii
din grupa lui U rămaşi aici, au văzut încă de mult praful
ridicat de cei ce vin. Vântul l-a dus până în preajma lor. Agitaţia
este mare, lafel şi bucuria. Ia il ia pe Ie, care între timp a rescut
destul de mare de mână şi cu un grup de oameni şi femei
porneşte în întâmpinarea bărbatului ei, singurul pe care îl
aşteaptă, restul oamenilor nu o interesează. Se formează
grupuri, grupuri care aleargă care mai de care să-i întâmpine.
Fiecare are pe câte cineva pe care îl aşteaptă. Zgomotele lor se aud
din depărte în susul văii şi la un moment dat ajung până la
urechile celor care vin. Pentru prima dată U se simte oarecum
emoţionat, dar nu se exteriorizează, un şef nu trebuie să
aibe asemenea manifestări, ceeace nu poate decât să-i dăuneze,
gândeşte el. Pe măsură ce micile grupuri ajung în faţa
masei de oameni, se opresc speriaţi. Au plecat puţini şi acuma
se întorc atât de mulţi, că şirul nu se mai termină. La
început se sperie ca nu cumva să se fi înşelat ieşind înaintea
unor oameni străini care le vor răul, dar văzând pe unii din ei,
teama le trece. Ţn cele din urmă se amestecă cu cei mulţi
îngroşând din ce în ce rândurile. Femeile sunt fericite că
bărbaţii s-au întors. După plecarea lor au rămas în
majoritate cu cei tineri care nu puteau face prea mult faţă
cerinţelor lor. Cei întorşi, de bucurie le ridică în braţe,
care pe care apucă. purtându-le în cârcă. Vacarmul devine din ce in
ce mai mare. Oamenii din celălalt grup se uită nedumeriţi la
scenele de revedere, dar nu reacţionează în nici un fel. Abea
aşteaptă să se aşeze, obosiţi de drumul oarecum
forţat pe care l-au făcut în ultimele zile.
U
înaintează în fruntea acestei hoarde dezorganizate, înconjurat de
aghiotanţii săi şi de mulţi alţii care ţin
neapărat să fie văzuţi alături de cel mai puternic.
Unta umblă în urma lui, încojurată şi ea de bărbaţi,
însoţită de mama ei. Văzând-o U se simte încurcat, în curând o
să apară şi Ia şi nu doreşte s-o vadă pe aceea
care un timp i-a fost femeie. Deodată tresare. Vede cum coboară spre
el Ia cu un băieţel mărişor şi zglobiu pe care îl
ţine de mână şi care nu este altul decât Ie; inima îi bate cu
putere, în minte îi apar unele scene petrecute cu ea când erau singuri.
Işi revine însă repede, se desprinde de cei ce-l înconjoară
şi se îndreaptă spre ea. Unta vrea să-l urmeze, neştiind
că femeia ceea este a lui U, dar mama ei o ţine de mână
împiedicând-o. Ia fuge spre el şi-şi pune capul de pieptul lui imens
şi puternic. De bucurie râde şi plânge în acelaşi timp. U o
ridică, aşa cum fac şi ceilalţi, îl ia pe Ie de mână
şi porneşte cu ei spre aşezare. Unta are priviri pline de ură,
ochii îi sclipesc de dorinţa de a se repezi la femeia pe care şeful
lor a primit-o aşa cum nu a văzut niciodată că un
bărbat o face. șinând pe Ia de o mână şi cu cealaltă pe Ie,
ajung în aşezarea pe care a părăsit-o cu peste o perioadă
de ploi şi una de uscat înainte. Pe măsură ce ajung se
îngroaşă gloata din de în ce. Oamenii se înşiră în susul
văii, aşezându-se fiecare unde apucă. Unii se aruncă în râu
să se răcorească şi să se spele de praful care s-a
lipit pe trupurile lor înfierbântate, iar alţii mănâncă sau
încep să-şi construiască la repezeală adăposturi
pentru noapte. U cu ai lui se duce la coliba din susul deluşorului şi
constată cu bucurie că a rămas intactă. Nimica nu s-a
mişcat de la locul lui, ba din contra, găseşte chiar unele adăugiri din piatră, care îi
plac. Ia îi povesteşte atâta cât se pricepe că s-a simţit bine,
că nu a dus lipsă de nimica şi că unele femei mai în
vârstă au avut grijă de ea. Ie nu a manifestat aproape nici o bucurie
la vederea tatălui său şi dealtfel nici el nu prea s-a interesat
de el. Legăturile dintre tată şi fiu sunt aşa ca între doi
bărbaţi, cum era obiceiul atunci. U ţine la el în măsura în
care este băiat şi-l va urma, atâta şi nimica mai mult, alt
sentiment nu are faţă de el. O fată nu l-ar fi interesat nici p-atâta.
Dragostea paternă era necunoscută în acele timpuri în care omul
începea să-şi dea seama
că el va fi acela ce va stăpâni lumea, planeta pe care
trăieşte, pe care o distruge fără ştiinţă
încetul cu încetul.
Ţn
ziua sosirii şi în cele următoare toată lumea o petrec numai
aranjându-se pentru o şedere mai îndelungată. Oamenii cei noi şi
cei vechi s-au amestecat. Femeile de aici sunt ceva mai înalte ca cele venite
şi un alt tip. Vorbirea este cu totul diferită, dar ca orice oameni
se obişnuiesc repede unii cu alţii, atâta timp cât au ţeluri
comune, liniştea şi cele necesare de trai. U se odihneşte câteva
zile în mijlocul grupului său restrâns, alături de Ia. Nu se
interesează de nimica şi nu întreabă pe nimeni dacă cineva
are vreo doleanţă. Constată cu bucurie că toate au intrat destul de rapid în
normal. Nu ştie unde este Unta şi deocamdată nici nu vrea
să afle, fiind sigur că prezenţa ei în imediata lui apropiere ar
putea să-i creeze neajunsuri, ori acuma nu are nevoie de aşa ceva.
Îşi face planuri în ce priveşte locuinţa. Trebuie neapărat
să pună pe cineva să-i construiască o alta mult mai mare
decât aceasta şi chiar decât cea pe care a avut-o dincolo. Nu poate sta
lafel ca ceilalţi şi mai ales în preajma lor. Unta i-a spus doar de
multe ori că există oameni conduşi şi cei care conduc, care
sunt trimişii focului şi al soarelui, că şi el este fiind
unul din aceştia, nu se cade să stea între ceilalţi.
Doreşte să formeze un grup mare de oameni care să nu se rezume
numai la un teriroriu cât o aşezare, ci va trebui să
stăpânească teritorii cu multe grupuri cârmuite numai de el. Îşi
va construi deci chiar aici o locuinţă aşa cum nu s-a mai
văzut, nici chiar de el şi asta cât mai repede posibil. Îl cheamă lângă el pe Sin de care s-a legat în ultima vreme,
care are privilegiul de a fi singurul care să-i poată pune întrebări
asupra intenţiilor sale. Ba mai mult decât atâta, îi dă chiar unele
sfaturi fără să-i fie cerute. În schimb Si, bătrânul care a
avut şi el grije de Ia şi care i-a dovedit atâta devotament, nu se
bucură de prea multă simpatie. Nu se sfătuieşte cu el
aşa cum face cu Sin. U însă nu-şi dă seama de toate
acestea, n-o face intenţionat, procedează aşa cum îi
dictează instinctul şi mai ales interesele.
În
mintea Untei încolţeşte un plan de răzbunare, este ferm
hotărâtă să facă în aşa fel ca U să-i
aparţină numai ei şi prin asta şi o parte din putere. El
stă numai cu Ia de când au sosit aici şi nu s-a uitat niciodată
la ea. Unta s-a mutat cu mama ei în una din colibe, împreună cu
ceilalţi, departe de cea a lui U, ceeace nu a făcut niciodată,
ea fiind doar femeia fostului şef ucis de el, iar acuma să coboare
printre cei mulţi ? Nu, asta nu se poate. La început a fost privită
de oamenii de aici cu neîncredere, deoarece s-a aruncat în braţele
învingătorului fără nici un pic de ruşine. Acuma însă
nu mai are nimeni nimica cu ea, de când au văzut că U a
părăsit-o şi s-a întors la femeia lui de totdeauna, ea fiind
numai cea care i-a satisfăcut cerinţele de bărbat tânăr în
timpul absenţei lui Ia. Pentru a nu da impresia că nu se simte bine
printre cei mulţi, adoptă o atitudine de indiferenţă
faţă de cel mare şi se arată oarecum prietenoasă
faţă de cei care îi adresează cuvântul. Află astfel de
zvonurile care circulă printre oamenii veniţi şi anume că
ei nu vor putea sta alături de învingator,
vrând să plece în altă parte, că numai ei vor munci, iar
cei ce i-au adus vor huzuri şi profita de munca lor. Unii din ei îşi
arată chiar pe faţă dezaprobarea. Aceste zvonuri ce ar putea
isca o revotlă ajung la urechile lui U. Supărat peste culme este
hotărât să procedeze tot atât de dur ca şi dăţile
trecute, nu este bine să fie împăciuitor.
După ce consideră că trebuie să
intre iar în arena vieţii marelui grup, că s-a odihnit destul,
convoacă pe cei apropiaţi printre care şi pe Sin hotărâbd
ca pentru a doua zi să fie strânşi toţi oamenii pe câmpia de
alături. Pune să se construiască în acel loc o
ridicătură din pietre de unde să vorbească. Îi ordonă
lui An, care între timp a devenit un fel de general al armatei, să
strângă o oaste destul de mare pentru paza sa şi a celor ce-i sunt
credincioşi. A doua zi de dimineaţă porneşte întreg alaiul
spre câmpie unde oamenii s-au strâns de mult, aşteptând să vadă
ce va urma. Înconjurat de o suită numeroasă se
urcă pe ridicătura de pietre. În acest moment se lasă o
linişte mormântală. El ţine la picior bâta imensă de care
nu se desparte niciodată la asemenea ocazii. Cei peste douăzeci de
aghiotanţi fac roată în jurul său, înarmaţi tot cu bâte de
care sunt prinse silexuri ascuţite, mai departe stau cei aleşi de An,
înarmaţi cu beţe şi pietre ascuţite gata să facă
faţă la orice mişcare suspectă. Nimeni nu are posibilitatea
să se apropie mai mult de douăzeci de metri de cel mare. Ridicându-se
în vârful picoarelor ca să para mai majestos, începe să le vorbească
oamenilor, spunându-le că nu a avut niciodată intenţia să
considere pe unii mai buni şi pe alţii mai răi, că
toată lumea va trebui să contribuie în egală măsură la
binele întregii grupări, că acuma nu se mai pune problema celor vechi
şi celor noi, toţi făcând în egală măsură parte
din grup. Vorbeşte mai întâi în limba celor veniţi, care era a lui
şi apoi le explică şi celorlalţi. Are o voce atât de
puternică că se aude până la cel din urmă om. Toţi
stau cu privirile îndreptate spre vorbitor, iar pe feţele lor se poate
citi interesul pe care îl acordă cuvintelor sale. Când termină, se
îndreaptă mai mult în înălţime, dominând pe toţi cei din
jur, atât prin înălţime cât şi prin fizicul lui robust,
aşteaptând din partea oamenilor o reacţie oarecare, indiferent care,
numai să ştie dacă este aprobat sau nu, dar nimeni nu
manifestă nici cea mai mică intenţie de a se exprima într-un
fel, datorită faptului că niciunul nu a mai luat partea la o asemenea
manifestare. Mulţumit totuşi că nu a fost dezaprobat în
masă, se pregăteşte să se retragă, dar se opreşte
uimit locului când veded trei bărbaţi din cei noi, care ies din
mulţime, apropiindu-se de ridicătura din centrul adunării. Nu
s-a aşteptat la aşa ceva. Fără să-i lase să se
apropie prea mult, coboară de la locul său, înconjurat de cei cinci
şi de Sin şi se opreşte în faţa lor. Cei trei se opresc,
primul vrând să zică ceva, ştiind că U le pricepe graiul,
dar el fără prea multă vorbă ridică bâta şi cu
repeziciune îl loveşte cu atâta putere în frunte încât îi plezneşte
capul, împroşcând pe cei din jur cu sânge. Aghiotanţii îi
urmează fapta şi fac acelaş lucru cu ceilalţi doi care se
prăbuşesc şi ei într-un
lac de sânge la picioarele lor. La vederea aceştor scene toată lumea
se împrăştie fără să protesteze. Numai Unta nu se
mişcă de la locul ei, stă şi priveşte îngrozită
cadavrele oamenilor pe care ea i-a încitat la revoltă. U are ochii
injectaţi, privirea fioroasă şi muşchii feţei îi
joacă pe sub piele. Oricine l-ar fi privit s-ar fi înspăimântat. Abea
acuma o vede pentru prima oară pe Unta de când a venit, dar nu observă
că i s-a îngroşat pântecele. Nimeni n-a rămas în jurul lor,
numai cei douăzeci de aghiotanţi credincioşi. El se uita lung la
Unta cu ochii încă împăienjeniţi, dar ea îi înfruntă
privirea fără să clipească. În ochii ei se reflectă o
ură fără margini, nu pentrucă i-a ucis pe aceşti trei
care se crede că ar fi avut de gând să se
răzvrătească, ci pentrucă a lăsat-o şi s-a întors
la Ia. Ar fi vrut ca cel ce creşte în pântecele ei să-l urmeze pe cel
ce l-a peocreat U se întoarce fără să-i pese prea mult privirea
ei şi pleacă în coliba lui. Este mulţumit de ceeace a
făcut, a arătat din nou că numai el comandă aici, că
nimeni nu are dreptul de a se opune voinţei sale. Ordonă ca cele trei
cadavre să fie aruncate departe de aşezare, la hiene. Este
mulţumit că nu mai are duşmani care să i se opună, pe
faţă cel puţin.
De
la cele petrecute a trecut un timp destul de lung, oamenii au uitat aproape de
incident şi viaţa a intrat din nou pe un făgaş normal, se
fac dese vânători de către mai mulţi oameni în diferite locuri,
femeile culeg ierburile necesare hranei, altele au reuşit să
atragă mai multe animale mari cu coarne pe care le mulg în fiecare zi,
bându-le laptele cu multă plăcere. Totul pare ca şi cum de acum
încolo nu mai au nevoie de nimica, că bunăstarea s-a aşternut
peste toţi. În realitate lucrurile se prezintă aşa, deoarece
pentru aceşti oameni fericirea constă în a-şi asigura hrana cea
de toate zilele, atâta şi nimica mai mult. Ori, marele grup ce s-a format
nu duce lipsă de hrană. Regiunea este bogată, cataclisme nu au
mai fost în acea parte a globului, apa se găseşte din belşug,
aşa că nu au dece să se plângă. Ţn apropiere se aflau
câteva grote adânci cu o apă cristalină şi caldă unde vin
din când în când să se scalde şi unde se ţin riturile
vânătorii cu care ocazie se vopsesc pereţii grotei cu figuri de
animale şi cu scene de vânătoare, care după credinţa lor le
va aduce noroc la vânat. Prin apropiere se aflau gropi cu o substanţă
neagră care câteodată prindea foc când erau trăznite de fulgere.
Oamenii fiind inventivi luau beţe în vârful cărora legau fân, le
înmuiau în aceast lichid şi-l aprindeau la focul din mijlocul
aşezării cu care mergeu la grotă, putând pătrunde mai
adânc. Câţiva din ei aveau dexteritatea de a picta pereţii de
piatră, unde se ţineau dansuri religioase pentru reuşite la
vânători, dar nu numai pentru aceasta, ci şi pentru sufletele
morţilor şi a celor vii, pentru o viaţă bună şi
tihnită. Priceput în aceste practici era Sin care s-a dovedit un bun
cunoscător al credinţelor oamenilor, pe care ştia să le
tălmăcească.
Dar,
în afara de aceste veleităţi paşnice ale celor mulţi au
fost, sunt şi vor fi firi ambiţioase, cu veleităţi de a
conduce, care nu sunt niciodată mulţumiţi cu ceeace au. Cu cât
au mai multă putere cu atât vor să aibe şi mai multă,
să domine, să simtă că sunt tari, să se aşeze
peste ceilalţi compatrioţi ai lor, trecând chiar peste cadavre în
adevăratul înţeles al expersiei, oameni fără scrupule,
fără suflet şi Dumnezeu. Inteligenţa nu joacă aici
nici un rol, ci numai firea rea înăscută a acestor indivizi. Totul ce
întreprind trebuie să fie numai în folosul lor şi cum aceasta nu se
poate face de unul singur trebuie neapărat să profite de
bunacredinţa a oamenilor, să-i mintă, să promită ce
ştiu că nu vor putea ţine, să înşele, să ucidă.
Dar şi mai grav, cu ajutorul cozilor de topor, a celor ce nu au nici un
Dumnezeu, a lingăilor, trădătorilor, care sunt şi mai
josnici decât cel ce-i întrebuinţează. Un asemenea om este U, care a
strâns în jurul său o sumedenie de cozi de topor cu ajutorul cărora
vrea să-şi atingă ţelul de a domni, a dicta şi a
ucide. Un singur lucru i-a mai rămas din trecut, legătura cu Ia, de
care nu se poate rupe, amândoi formând aproape acelaşi suflet. Astfel
profită şi de descoperirea vacilor care au lapte. Trimite
vânători ca să prindă câteva numai pentru el. Le face un
ţarc în imediata apropiere a locuinţei sale şi aduce câteva
femei care să le mulgă pentru propria folosinţă a
anturajului. Nu pierde nici o ocazie să spună oamenilor că
pentru a conduce este necesar să duci o viaţă mai aparte,
justificând în felul acesta acapararea puterii şi a bunurilor. Și pentru a
întări şi mai mult justeţea teoriilor sale, face în aşa fel
să planeze în jurul său un nimb de mister, socotindu-se coborâtor din
Iane, zeul soarelui, considerat de cei ce au venit ca personificarea binelui
şi al belşugului. Deasemenea tălmăceşte oamenilor
semne care i s-ar fi arătat.
Cunoscând bine unele manifestări ale animalelor, le povesteşte
vânătorilor la întoarcere exact cum s-a comportat prada, cum a fost
dobarâtă, ceeace îi uimeşte pe toţi peste măsură.
Până în cele din urmă i se atribuie puteri supranaturale, ceeace face
ca el singur să gândească aşa despre el. Unul din cei ce-i
sugerează fel de fel de idei, cum că ar avea puteri mai mari ca cei
de rând, este Sin, bătrânul care i s-a băgat sub piele, care poate
să dispună de oricine, chiar An trebuie să i se plece. Sin
cunoştea toate zeităţile, fiind un fel de preot când erau
aceştia veneraţi, iniţiat în efectuarea riturilor. Tot la
sugestia lui este An numit ca descendent din Inti, zeul morţii şi al
războiului. doarece el este şi şeful cel mare al
vânătorilor şi comandant în timp de razboi. Celălalt bătrân
Si, care l-a înlocuit pe U cât timp a fost plecat, nu a fost gonit, dar nici nu
mai este luat în seamă. Stă mai tot timpul pe lângă Ia şi
Ie, continuând să aibe grije de ei, ceeace nu-i indisplace lui U, din
contră, ştie că femeia lui este bine pazită.
U
este încetul cu încetul privit ca o persoană aparte, iar cei mulţi
nici nu pricep ce se întâmplă în anturajul lui. Nimeni nu caută
să înţeleagă sau să întrebe, având ca exemplu ce au
păţit cei care au îndrăznit-o. Mulţi sunt de părere
că este mai bine să ia toate aşa cum sunt, fără
să crâcnească, cum gândeşte marea majoritate, dar mai erau
şi unii care în sinea lor nu pot accepta aceste veleităţi
şi poze ale lui U. Deocamdată însă este bine să nu se dea
de gol. Alţii caută să intre în anturajul lui U, care îşi
formează astfel un grup din ce în ce mai mare de acoliţi, dar numai
cei apropiaţi au dreptul de a sta în imediata sa apropiere. Locul din
centrul satului unde s-au aşezat conducătorii a devenit prea strâmt
pentru toţi, mai ales pentru el, care se simte stigherit de prezenţa
multora. În una din zile îl ia pe An cu câţiva oşteni şi pe Sin,
să caute un alt loc unde să-şi construiască ceva grandios,
aşa cum nu s-a mai văzut după părerea sa, însă nu
ştie cum, deoarece nu a văzut în viaţa lui nimica altceva decât
colibe şi nu-şi poate închipui cum ar arăta o construcţie
mai arătoasa. Înţelege că se poate locui şi altfel decât
aşa cum stau acuma. Din toate timpurile au existat oameni care au
căutat să-şi extindă micul teritoriu în care trăiesc,
cu toate că nu au mai văzut ceeace îşi închipuie. Deocamdată
trebuie însă să renunţe la acest plan, fiindcă oamenii
aduşi dau dovadă de nelinişte. Vor neapărat să plece
din nou la drum, nu se pot obişnui cu aceste locuri. Niciodată nu au
stat mai mult de şase, şapte luni în acelaşi loc şi acuma
sunt de aproape un an aici. Lucrul acesta îl incurcă pe U. Pentru a
lămuri lucrurile îl cheamă pe Sin, cărui îi porunceşte să-şi aleagă un grup de oameni
pentru a lămuri pe cei ce vor să plece, să le spună că
nu este bine ce fac, iar dacă nu vor să înţeleagă, să
uzeze chiar de forţă în numele său, ceeace va aduce la îndeplinire
An. Câteva zile în şir umblă Sin printre ai săi să-i
convingă că cel mare va face în aşa fel ca să le fie bine
şi că nu doreşte să facă nici o discriminare între cei
noi şi cei vechi. Dar, dându-şi seama că nu are succes, se
hotăreşte la o soluţie extremă. Trimite aproape pe
toţi oamenii la vânătoare, câteva sute şi împarte de data
aceasta prăzile în mod egal fără să oprească pentru
sine şi ai lui ce este mai bun. Repetă aceasta de câteva ori, ceeace
are un rezultat pozitiv. Oamenii sătui peste măsură,
muţumiţi că nu mai sunt discrimaţi, încep să
trândăvească şi nu mai au dorinţa de a o lua din loc. Cu
această ocazie profită Unta dorind cu orice preţ să
pătrundă din nou în imediata apropiere a lui U. Ţntre timp a
născut o fată şi nu un fiu cum ar fi dorit, pa care a dat-o
mamei ei spre creştere, deoarece în plnurile ei copilul i-ar sta în cale.
Deci Ie are o soră după tată, ceeace pe U nu-l interesază.
Faptul că copilul este a lui nu-i pasă şi nici în gând nu l-a
mişcat evenimentul. Astfel Unta află de la Sin de planurile lui
şi se oferă să ajute şi ea la lămurirea oamenilor. U
i-a ordonat să umble în permanenţă printre oameni ca să
oprească orice manifestare potrivnică prin forţă. În prima
zi are loc un incident. Mai mulţi bărbaţi umblă să
convingă oameni să plece. An intervine şi are loc o mică
luptă, aceştia fiind ucişi. Unta îl însoţeşte pe An
peste tot, vrând cu această ocazie să se facă utilă. Cu tot
aspectul său de brută, cu o inteligenţă ce lasă de
dorit, îi place de ea, animalul din el. Seara o duce la el în colibă, ea
acceptă cu toate că nu-i prea place de el şi numai pentru a avea
posibilitatea de a pătrunde cât mai aproape de U, care o zăreşte
în coliba de alături, a lui An, ceeace nu-i indisplace, fiind chiar
bucuros că fosta sa femeie s-a aranjat. Unta i-a plăcut ca femeie de
când a văzut-o, îşi dă însă seama că dacă ar
continua legăturile cu ea ar avea greutăţi cu Ia, ceeace nu
doreşte, ea fiind cea care îi este mai aproape ca oricare.
După
aceste incidente şi întâmplări, intră iarăşi totul în
normal, spiritele se liniştesc şi nu se mai aud voci care să
ceară plecarea. Dealtfel nu a fost decât un grup mic de oameni care a
provocat agitaţiile, marea masă nu o dorea. Ţmpărţirea
hranei se face din nou ca la început, dându-se întâi ce este mai bun cercului
restrâns din vârful dealului şi apoi restul la oameni. U comandă mai
dese vânători ca totul să fie din ambundenţă. Femeile
venite continuă cu strângerea grânelor care se găsesc şi aici,
din care fac un terci ce se manâncă cu carnea de data aceasta friptă.
Oamenii veniţi au invăţat s-o prăjească la focul din
mijlocul aşezării, iar cei de aici s-au obişnuit cu terciul
importat. Dealtfel li s-a spus că flăcările nu pot fi luate la
drum şi ca să le aibe, trebuiau întreţinute zi şi noapte,
că acestea fiind un dar al soarelui, că erau în acelaşi timp
dătătoare de moarte şi de viaţă. Amândouă
grupurile prin unirea lor au învăţat unul de la celălalt câte
ceva, ceeace însemna progres. U este mulţumit că s-a instaurat iar
liniştea, dar în sinea sa mocneşte dorinţa de a ajunge mai sus,
cât mai sus, indiferent cât ar costa asta. Și, în fine a sosit şi momentul
ca să-şi mute sediul în altă parte, mai departe de restul
oamenilor, în aşa fel ca să poată supraveghea fiecare
mişcare din cadrul aşezării. Un deal de alături este ales,
care are în vârf un fel de întăritură naturală. Bineînţeles
că va trebui amenajat ceeace cere muncă multă. Află astfel
de la Sin că printre cei noi este unul cu numele de Arh care cunoaşte
oarecum arta de a aşeza pietrele una peste alta fără ca acestea
să se dărâme şi care este acela care ştie să picteze
animale pe stânci. Nu face parte din grupul lor, ci a fost zmuls din ghiarele
morţii în timpul unei vânători de mamuţi. S-a pierdut de ai
săi fiind adoptat de cei ce l-au salvat. De atunci nu a mai plecat şi
nu rareori le povesteşte oamenilor de ce e văzut şi trăit
în lungile sale peregrinări. U se arată foarte interesat să-l
cunoască, în fine va avea pe cineva care să aibe grija de noua sa
locuinţă pe care o va construi. Trimite imediat pe An să
aducă pe Arh care nu întârzie să se prezinte. Acesta este un
bărbat matur, mai mult spre bătrâneţe, cu părul spre
cărunt, cu o fizionomie mai aparte. Sosit în mare grabă, fiind
măgulit că este chemat la centru, îi povesteşte lui U că a
trecut prin locuri unde a văzut aşezări destul de mari cu
construcţii din pietre, acoperite cu ierburi lungi, care îi fereau pe
oameni de ploi şi intemperii. A cunoscut chiar oameni care trăiesc în
grote adânci unde erau desenate pe pereţi tot felul de scene de vânătoare,
unde a învăţat şi el aceasta, unde ardeau focuri
întreţinute, lafel ca aici, că aveau rituri de vânătoare mai
multe şi mai frumoase ca cele a oamenilor ce trăiasc în savane. El
cunoaşte şi arta de a vindeca boli, ştie fel de fel de ierburi
care fac bine, din care motiv este foarte solicitat de mulţi oameni,
bărbaţi şi femei. Deasemenea cunoaşte vrăji. U
ascultă cu atenţie, este pur şi simplu fascinat de tot ce aude.
În mintea lui se trezeşte din nou dorinţa de a găsi
neapărat pe aceşti oameni minunaţi care trăiesc în palate
din piatră şi în grote luminate. Îl invită deci pe Arh să
locuiască alături de el, însărcinându-l cu construcţia noii
aşezări în vârful dealului.
Sin
îl sfătuieşte să trimită din când în când mici grupuri care
să meargă cât mai departe pentru a vedea dacă mai sunt şi
alţi oameni prin părţile locului, dar de fiecare dată se
întorc fără rezultat, ba unii nici nu s-au mai întors, fiind
atacaţi de fiare, rătăciţi sau pur şi simplu
fugiţi de frica celui mare. Ca să pornească cu toţii la
drum nu este o soluţie bună, făcându-i din nou nomazi,
coborându-i la nivelul la care au fost. Descurajat de rezultatele negative în a
găsi alţi oameni, se hotăreşte să se înceapă
construcţia din vârful dealului stâncos. Se sfătuieşte în
fiecare zi cu Arh care îi prezintă fel de fel de proiecte care mai de care
mai măreţe. Astfel trec zilele una după alta, fără
să se realizeze ceva concret. Se părea că Arh face în aşa
fel ca să lungească cât mai mult realizarea planurilor celui mare.
Sin intervine şi-l sfătuieşte pe U că ar fi bine să
fie mai hotărât faţă de Arh, deoarece acesta îi este potrivnic,
cautând prin toate mujloacele să-l încurce. Auzind aceasta U se face foc.
Când apare Arh în faţa sa îl loveşte cu palma peste obraz şi-l
ameninţă că dacă nu va începe să puie în aplicare tot
ce ştie se va descotorosi de el. Arh se sperie văzând ochii
injectaţi a lui U şi privirea sa fioroasă, ceeace îl
determină să-şi schimbe brusc atitudinea. De atunci stă cu
frică în faţa celui mare şi nu îndrăzneşte
niciodată să-l contrazică. Sin este muţumit, a reuşit
să-şi îndepărteze rivalul şi să-şi consolideze
poziţia. S-a temut ca Arh să nu-i ia locul. Între timp are loc un
incident care îl obligă pe U să dea din nou o lecţie de cruzime.
Una din vitele capturate şi ţinute în ţarcurile lui a fost
omorâtă de un bărbat şi mâncată de mai mulţi. Drept
pedeapsă făptaşul a fost legat de un stâlp şi ţinut
timp de o zi şi o noapte. An strânge a doua zi de dimineaţă
oamenii în jurul stâlpului infamiei. Peste puţin timp îşi face
şi U apariţia, înconjurat de tot statul său major. În câteva
cuvinte explică celor de faţă că fapta pe care a
făcut-o omul legat se pedepseşte cu moartea, nu fiindcă aşa
vrea el, ci datorită faptului că animalele cu coarne care dau lapte
sunt făurite de cel care le zămisleşte pe toate, chiar şi
pe oameni şi uciderea unei din ele trebuie pedepsită tot cu uciderea
vinovatului, în caz contrar spiritele ocrotitoare s-ar îndrepta împotriva lor.
După ce le spune toate acestea, se îndreaptă spre osândit şi îi
spintecă cu un silex ascuţit abdomenul. Mulţi întorc capul, mai
ales femeile, iar alţii scârşnesc din dinţi, dar nimeni nu se
încumetă să zică ceva, ştiind ce-l aşteaptă la
cea mai mică opoziţie. S-a făcut o linişte deplină,
toată lumea stă parcă ţintuită locului. Chiar şi
oamenii aceştia care trăiesc în mijlocul naturii sunt
înfricoşaţi de procedeele sălbatice celui mare. Deodată
toţi tresar, brusc cerul se întunecă şi pe neaşteptate se
iscă o furtună foarte violentă, cu trăznete şi tunete.
Toţi fug în colibele lor din care unele sunt luate de vânt. Numai lui U îi
vine în minte cea mai grozavă idee pe care a avut-o vreodată. Oamenii
acelor timpuri precum şi cei de azi cred în forţe superioare care îi
dirijează în viaţă, care au influenţe asupra sortei lor.
Ţn acele timpuri când omenirea se afla încă în faşă şi
cunoştiinţele asupra naturii erau foarte lapidare, era fiecare
fenomen considerat ca o urmare a dezlănţuirii unor forţe
conştiente, care domină asupra lumii şi deci şi asupra
oamenilor, credinţe ce au supravieţuit până in zilele noastre
şi, drept vorbind nu sunt aşa de false, numai că
concepţiile despre viaţă şi existenţă s-au
dezvoltat odată cu gândirea logică a omenirii. Totul constă în a
diferenţia între existenţa materială şi cea
imaterială, care în acele timpuri se confunda în minţile oamenilor cu
totul. Dar în toate timpurile, chiar
şi în cele imemorabile, erau oameni care având o gândire mai avansată
îşi dădeau oarecum seama că aceste fenomene de cele mai multe
ori nu aveau nimica comun cu existenţa lor pe pământ şi de teama
faţă de necunoscut, profitând în folosul lor de credinţele
oamenilor pentru a se autodeclara descendenţi din aceste forţe
crezute ca conştiente, care guvernează natura, cu toate că ei
înşişi sunt cuprinşi de temi faţă de natura
dezlănţuită şi fenomene ce nu şi le puteau explica.
Aşa şi U, el şi-a dat seama că va putea întrebuinţa
furtuna apărută, imediat după executarea bărbatului rebel,
în folosul său, mai ales că un trăznet cade pe unul din copacii
din apropiere, aprinzându-l. La auzul zgomotului, toţi se aruncă
înfricoşaţi la pământ, având încă în faţă scena
uciderii nevinovatului. Pomul arde cu flăcari care se ridică
până aproape spre culmile celorlalţi pomi, iar la poalele lui, U cu
Sin şi Si în genunchi cu mâinile ridicate spre cer, implorând parcă o
forţă necunoscută care să-i ocrotească, atitudine ce
în aceste momente nu era voită, dar în subconştientul lui voit
calculată, contradicţie bizară ce se poate manifesta numai în mintea unei fiinţe care este
capabilă de a judeca, mintea omenească care încă din cele mai
vechi timpuri a fost din punct de vedere al componenţei materiei complet
dezvoltată, numai capacitatea ei de acumulare se afla încă într-un
stadiu primar, evoluţia conştiinţei ca o consecinţă a
celei materiale, una condiţionând pe cealaltă.
Oamenii
încă îngroziţi se adună în jurul lui U şi a celorlalţi
din preajma sa, omul ucis atârnă însângerat pe stâlp cu capul plecat
şi în mintea lor se încuibăreşte o teamă cumplită,
Deci, U este într-adevăr un
coborâtor a lui lui Iane zeul soarelui, aşa cum le-a spus de
nenumărate ori, deoarece acesta i-a aprobat fapta criminală pe care a
săvârşit-o. Încetul cu încetul se strânge întreaga suflare în jurul
copacului în flăcări, îngenunchind şi ridicând mâinile spre cer.
Toţi erau parcă cuprinşi în acelaş timp de o
fascinaţie puternică. U coboară din când în când capul spre
pământ, ceeace repetă toţi cei prezenţi. Ţn cele din
urmă se scoală, se duce la trunchiul de copac răsturnat care a
servit de mai multe ori la baterea ritmului, ia două beţe şi
începe să bată un ritm drăcesc aşa cum nu mai făcuse
niciodată, ceeace are darul de a desmorţi întreaga
asistenţă. În scurt timp se face un vacarm de nedescris, de
bătăile din trunchiul de copac, de urletele şi ţipetele
oamenilor, chiuitul femeilor şi ţipetele stridente ale copiilor.
Focul din centru este înteţit cu crengi aduse de femei şi azvârlite
în văpăi. Văzând că trucul a prins, U se scoală
şi se îndreaptă spre locuinţa sa. El însuşi crede în aceste
forţe superioare, fiind convins că ele s-au arătat de partea
lui. Ia îl aşteaptă la intrarea în colibă, se agaţă cu
mâinile de el şi-şi lipeşte obrazul de pieptul său, cum
făcea de fiecare dată când socotea că bărbatul ei a
procedat bine. Aceasta are darul de a-l destinde. Obosit şi mulţumit
se retrage în colibă. Astfel reintră în aşezare liniştea
zilnică dorită de toţi. Se merge la vânătoare, femeile
pregătesc cele necesare traiului, iar U cu ai săi pregătesc
construirea palatului.
Cei
vechi şi cei noi abea de mai vorbesc de lupta sângeroasă care i-a
unit. Cu timpul s-a format un fel de limbă vorbită de toţi
laolaltă, fără ca cele originare să dispară, Femeile
şi bărbaţii se unesc fără să ţină seama
dacă fac parte din vechiul sau noul grup. Obiceiul ca o femeie să
aparţină numai unuia singur încep să dea roade la oamenii lui U,
însă destul de confuz, unii bărbaţi având lângă ei în
continuare mai multe. Până în cele din urmă problema nu mai
prezintă prea mare importanţă, pe U nu-l mai interesează,
deoarece nici un bărbat nu a mai îndrăznit să se lege de Ia
şi apoi ambiţiile sale ţintesc mult mai sus decât asemenea
probleme lipsite de importanţă pentru acea vreme.
Arh,
văzând că U este hotărât să-şi construiască
reşedinţa, se prezinta la el cerându-i mai mulţi oameni cu care
să plece în căutarea unor materiale necesare construirii palatului
din vârful dealului. U acceptă cu plăcere
şi-l-însărcinează pe An cu această problemă, care
formază grupul dorit. Astfel se pleacă în mai multe expediţii de
câte o zi şi se revine de fiecare data fără rezultate palpabile,
dar se aduc mici animale vânate cu această ocazie. În realitate i-a fost
frică să meargă prea departe. Ţn cele din urmă U
formează două grupuri, unul sub comanda lui An şi cealaltă
sub a lui Arh, care să se ducă până la munţii care se
văd în depărtare, unde nu s-a încumetat nimeni până acuma,
datorită fiarelor care mişună prin acele locuri. An ajunge la un
loc unde erau numai păduri şi se întoarce fără vre-un
rezultat. Arh în schimb găseşte un adevărat depozit de pietre
mari cu feţele drepte şi deci bune pentru construcţii. Erau
însă destul de mari şi grele, aşa că oamenii refuză
să le ia în spinare. Se ajunge la inţelegere ca fiecare să ia o
piatră atât de mare cât poate duce, legate cu coji de copaci şi cu
toţii o pornesc înapoi în aşezare. De data asta fac două zile în
loc de una şi jumătate cât au făcut la dus. Numai din primul
drum s-a strâns un maldăr destul de mare de pietre, totuşi
insuficiente. Se organizează deci un al doilea drum, de data asta cu toţi
bărbaţii valizi, tineri si batrâni. La întoarcere Arh i-a
încărcat pe unii atât de mult, încât câţiva au murit pe drum. An
umblă printre oameni obligându-i să meargă cât mai repede. Apoi
după câteva zile de odihnă se porneşte o nouă escapadă
şi astfel se strânge o cantitate mai mare.
Locul
ales de U se află pe o ridicătură mai înaltă care are în
centru un fel de crater în care se poate amplasa o construcţie de
proporţii. Ceilalţi în frunte cu An şi Sin îşi vor amplasa
locuinţele în jurul celei centrale, ca pază împotriva oricăror
atacuri, apoi ceilalţi mulţi să-şi construiască tot
din pietrele care rămân, locuinţele în jurul ridicăturii.
Avantajul locului este că în imediata apropiere curge un râu destul de
bogat în care se poate prinde peşte şi pază inpotriva
atacurilor, deoarece înconjoară aproape tot dealul. Odată cele
trebuincioase aduse, U nu mai stă pe gânduri. Doreşte să-şi
aducă la îndeplinire planul cât mai repede. Sin este acela care îi
sugerează de la un timp toate gândurile de a merge cât mai departe. Îi
bagă în cap fel de fel de idei de felul cum să-şi
mărească puterea. Ţn ultimul timp stă aproape în
permanenţă în preajma lui U, iar An numai când este vorba de a face
ordine printre oameni, spre marea lui nemulţumire, dar neavând încotro
trebuie să accepte situaţia, mai bine aşa decât jos de tot. Arh
în schimb se arată mai zelos ca oricând, dorind să-şi arate
măiestria. În cadrul vechiului său grup nu a avut această
ocazie. Șeful tribului din care vine, cel ucis de U, era un om fără
veleităţi de a ajunge cât mai sus, singura lui grije era să
asigure hrana necesară, să organizeze vânătorile şi
riturile din grotă, mintea nemergându-i mai departe. Totuşi acest
grup era mai bine organizat decât cei ai lui U, având relaţii tribale, cu
toate că cele dintre membrii grupului între ei erau tot arhaice,
fără nici o reglementare specială, decât numai în ce
priveşte împărţirea hranei şi riturile religioase. Și aici
a fost copilul considerat numai ca al mamei, bărbaţii neavând alt rol
decât a le asigura cele necesare vieţii. Ţn spaţiul restrâns al
colibei hotărea femeia asupra felului de trai, asupra bărbatului care
tocmai era acolo şi asupra copiilor.
După
modelul celor văzute în unele triburi mai avansate prin care a circulat,
Arh se pune pe treabă. În felul său are multe cunoştiinte pentru
acele timpuri. Acuma este în plină maturitate şi fericit că
însfârşit îşi va putea arăta măiestria. Nu are
veleităţi de conducător, dar îşi dă seama că U
este un tiran. La început nu a vrut să-l ajute din cauza cruzimii de care
a dat dovadă, însă după ameninţările lui se
hotăreşte să treacă la acţiune. Ţn fond va putea
să realizeze multe lucruri, pentru care ai nevoie de un protector. La
forţe de muncă nu se gândeşte, fiindcă are la
dipoziţie întreaga aşezare, doar aşa i s-a spus. Văzându-i
zelul, U este mulţumit. Se formează mai multe grupuri mici de oameni
care să cioplească pietrele, dându-le suprafeţe plane, ceeace
pentru aceste timpuri era o muncă titanică. Este nevoie de silexuri
foarte rezistente cu ajutorul cărora să se cioplească şi
apoi de bucăţi de lemn cu suprafeţe mai mari cu ajutorul
cărora să se şlefuiască cu nisip suprafeţele cioplite.
Mai întâi însă se duc pietrele mari în vârful dealului, cele mai mici în
spinare şi cele mai mari târâte pe pământ, legate cu otgoane
făcute din liane, care de multe ori se rupeau, provocând accidente. Pentru
a preîntampina orice încercare de revoltă, U formează tot la sugestia
lui Sin, mai multe grupuri de tineri vânjoşi care să patruleze
printre oameni, care nu muncesc, dar primesc porţii mai mari de
hrană.
Arh
pune să se niveleze terenul, se pardoseşte totul cu pietre cioplite
mai subţiri, formând o platformă, apoi trasează conturul
pereţilor şi din acest moment începe munca cea mai grea şi
asiduă. Din faţă se deschide o intrare largă care duce
într-o sală lungă din care dau în dreapta şi în stânga fel de
fel de camere mai mari sau mai mici fără vreo orânduire, iar în
fundul sălii o deschizătură prin care se trece în camerele lui U
cu ai săi, dar el îşi alege una singură cu Ia, iar Ie
alături, căci a crescut între timp devenind un băieţandru
vânjos. După o muncă grea care a durat aproape două luni se
arată construcţia gata până la acoperiş, pereţii
drepţi din piatră, totul empiric. Ajungând aici, Arh se încurcă.
În dreptul uşilor şi ferestrelor a lăsat loc gol, neştiind
cum să lege pietrele de deasupra, nu cunoştea tehnica bolţilor
şi nici a boiandrugilor, pe care dealtfel la acea dată nu o
cunoştea nimeni. Aceeaşi încurcătură când ajunge la
acoperiş, nu ştie cum să facă tavanele. Toate acestea îl
plictisesc la culme, nu s-a gândit că o să se poticnească tocmai
acuma când totul promitea atât de mult. Lui U însă îi place
construcţia, pentru el este frumoasă, problema uşilor,
ferestrelor şi al acoperişului nu-l deranjează. Pricipalul este
că va sta aici departe de cei ce-i cârmuieşte şi nu-i va fi
teamă de atacuri. Tot gândind, îi vine lui Arh o idee salvatoare,
provizoriu se acoperă camerele cu beţe lungi din bambus şi
frunze mari, iar sala mare rămâne descoperită. În cele din urmă
se acoperă şi ferestrele si uşile cu pietre mari care trec
dintr-o parte în alta, un fel de boiandrugi. U doreşte să se mute cât
mai curând în această construcţie, punând să se
construiască şi pentru ceilalţi case din piatră acoperite
cu beţe de bambus şi frunze mari, toate în jurul deluşorului în
susul căruia se află palatul. Ţn lunile următoare
toată lumea este ocupată cu transportul şi cioplitul pietrelor,
în acelaşi timp şi cu vânătorile, deoarece trebuie hrană,
cu atât mai multă cu cât oamenii sunt suprasolicitaţi. Ţn
ultimul timp s--au observat dispariţii de bărbaţi care mai apoi
au fost găsiţi departe de aşezare ucişi de fiare, ceeace
înseamnă că au fugit, speriaţi de muncile grele la care au fost
supuşi. U îşi dă seama că în felul acesta va pierde
mulţi din cei de care are nevoie şi pentru a preîntampina aceasta
ordonă o pauză mai lungă în care timp intră
iarăşi totul în normal, vânători, culesuri de seminţe
şi menţinerea focului. Ie creşte pe zi ce trece, nu mai este
copil şi în ultimul timp ia parte la vânători, făcând parte din
suita tatălui său.
După o odihnă binemeritată încep din
nou construcţiile. Între timp Arh s-a gândit cum să rezolve problema
uşilor şi al acoperşsurilor ajungând la concluzia că cel
mai bun lucru este să le facă din trunchiuri mari de copac. Pentru asta sunt necesare alte noi expediţii în păduri, pentru
aducerea lor. Merge personal cu un grup mare şi alege pe cei mai
drepţi şi mai bine făcuţi. Tăiarea lor necesită
eforturi peste măsură de mari, lemnul fiind tare şi sculele
slabe, sfărămicioase, dar trunchiurile grele sunt aduse prin
rostogolire şi cele mai uşoare cu spinarea. La faţa locului se
confecţionează prin cioplire bârne lungi şi grele, care se
aşează de pe un zid pe altul formând un planşeu deasupra
palatului şi ca să nu plouă înăuntru se astupă
locurile dintre ele cu lut amestecat cu iarbă şi apoi totul acoperit
cu frunzele din care se construiesc colibele. Totul a căpătat un
aspect destul de frumos, dar înăuntru bătea vântul şi este umed.
Totuşi fericit că a reuşit, Arh face lafel cu locuinţele
oemenilor, care fiind cu mult mai mici nu necesită bârne prea lungi
şi grele. Ţn loc de uşi se confecţioneaza perdele din
cojile copacilor tăiate în dâre subţiri şi atârnate de partea de
sus. Deschizăturile uşilor erau aproape tot atât de înalte ca şi
construcţia. Totul pare la sfârşit ca un paralepiped imens, cu
deschizături din loc în loc pentru circulat. Ferestrele sunt mici,
dreptunghiulare.
Însfârşit
soseşte şi ziua în care toţi se pot muta în noile lor
locuinţe, după un an de muncă asiduă. Datorită acestor
lucrări s-a format o clasă de
oameni privilegiaţi care aveau misiunea de a supraveghea lucrările
şi să păzească pe cei mari, formând nucleul unei gărzi
personale permanente a curţii pe care U este pe punctul să şi-o
formeze şi organizeze, fără să-şi dea seama că
încetul cu încetul organizaţia pe care o fundează se va
perfecţiona zi de zi, an de an, mileniu de mileniu, inaugurând o
lungă perioadă a istoriei omenirii în care numai o mică
clasă privilegiată va avea dreptul să se bucure de bunurile
dăruite de planeta Terra, prin munca istovitoare a milioane de oameni,
care nu au altă menire decât să moară pentru stăpânitori. U
nu mai aşteaptă ultimele finisări şi se mută în noua
lui locuinţă, formată din mai multe camere în jurul sălii
din mijloc, aşezate oarecum anarhic cu fel de fel de uşi şi
intrări, unde până în cele din urmă te rătăceşti
dacă nu cunoşti prea bine construcţia. Camera în care va dormi
şi-a ales-o în centru, unde este însă aproape întunerec, neavând nici
o deschizătură în afară, ceeace dealtfel nu-l interesează
prea mult, deoarece aici are de gând numai să doarmă. Pentru Ia alege o altă încăpere cu deschizături în
afară, nu prea departe de a sa. La Ie nu se gândeşte, dealtfel de
câte ori îl vede nu prea îl bagă in seamă. S-a făcut acuma un
bărbat destul de mare căruia îi curgeau privirile după fetele
tinere de vârsta lui. Odată a văzut-o pe Unta care i-a plăcut.
Ia a observat că fiul ei s-a schimbat, nu mai vorbeşte ca
altădată şi nu se mai joacă cu alţi copii. Vede cum îi
face ochi frumoşi lui Unta care-l ocoleşte pe cât poate, el
neînţelegând cauza atitudinii ei. U la rândul său nu i-a mai dat Untei nici un
fel de importanţă. Ea mocneşte în sinea ei, aşteptând cu
multă răbdare şi perseverenţă momentul când se va
răzbuna, trebuie să aştepte să vadă când şi cum.
Nu doreşte să-i spună lui U că are cu el o fată, de
frică să nu fie ucisă. Dacă era un băiat i-ar fi
spus.
Ţncetul cu încetul se formează o nouă
aşezare în jurul aşa zisului palat. Tot dealul şi-a schimbat
aspectul. Oamenii lui U s-au mutat şi ei în construcţiile din
piatră din jur, iar ceilalţi au plecat din vechiul loc, unde
şi-au construit noi colibe care mai de care mai fistichii, imitând pe cea
a şefului mare, bineînţeles în proporţii înfinit mai mici.
Adolescentul Ia, acuma spre maturitate, este crescut în casa imensă de
piatră, sumbră şi întunecoasă ca însăşi cei ce o
locuiesc. În ultimul timp nu s-a mai dus la vânători, nu are nici un fel
de griji, nu ştie ce înseamnă să te zbaţi pentru cele ale
gurii, toate îi vin deagata. I s-a dat o blană
frumoasă de leopard, iar la gât poartă un şirag din dinţii
unui animal. Cu timpul se umple imensa construcţie de piatră cu
acoperişul din bârne şi frunze, cu oameni care îl servesc şi-l
păzesc pe cel mare şi familia sa. Aceştia trândăvesc
şi nu fac nimica, aşteptând roadele celor mulţi care duc hrana
cea de toate zilele. Au fost aduşi şi câţiva care s-au
specializat în cioplirea pietrii pentru confecţionarea a fel de fel de
unelte şi lucruri folositoare, pocaluri din care se bea apa, vase din
piatră în care să pună mâncarea din care să se poată
lua ori de câte câteori era nevoie. Peste tot apar în jurul construcţiei
mari garduri din crengi şi piloni cu ţepi, ca să nu se
poată pătrunde în palat decât prin faţă. Viaţa
îşi continuă cursul, U se simte în culmea ascendenţei sale, a
reuşit să-şi pună în aplicare la ceeace a visat încă
atunci când a fost singur cu Ia. Astfel trec multe luni în care timp îşi
consolidează încetul cu încetul puterea. Din când în când pedepseşte
pe câte unul care nu se arată de acord cu felul de trai pe care l-a impus,
spre binele său şi a celor din jur. Dar, oamenii de rând nu au nici
un motiv de a se simţi mai bine, cu toate că li se spune în
permanenţă că el este acela care le pregăteşte un trai
mai bun, că de acum încolo vor fi fericiţi. Cine zice contrariul este
pur şi simplu ucis de bâtele oamenilor săi, aşa că
puţini mai îndrăznesc să i se opună, cerând dreptate
şi egalitate pentru toţi. În această atmosferă pregăteşte
U cu minuţiozitate mărirea stăpânirii. Vrea să facă
din această aşezare un fel de centru din care să domine alte
aşezări şi teritorii care să-i aparţină numai
lui, el care descinde din Iane zeul soarelui.
Ţn
acest timp în jurul său se petrec fel de fel de evenimente de care este
străin. Nu ştie că Unta unelteşte să pună mâna
iar pe el şi că doreşte pieirea lui Ia. An la rândul său
are pretenţia să fie conducător, fiind încitat la aceasta de
Unta care vrea să facă din el o unealtă a ei, ştiind dealtfel
că acest lucru nu este posibil. Nu vrea să-l piardă pe U, din
contra, însă îl montează pe An împotriva lui ca să scape de el,
de insitenţele lui, ştiind că U nu va permite nici o nesupunere
nici chiar de la An şi în al doilea rând ca la momentul oprtun să
acţioneze în aşa fel să apară în faţa stapânului ca o
salvatoare, trădând pe An. Răceala cu care o priveşte U o
supără, cu toate că este primită în ultimul timp în
anturajul lui fără rezerve. Ie se ţine din ce în ce mai asiduu
după ea, care deocamdată nu-i dă nici o importanţă,
spre marea lui disperare, însă dacă ar putea ajunge prin el la
atingerea scopului îl va folosi şi i se va dărui.
U
continuă să trimită din când în când câte un mic grup care
să cerceteze prin împrejurimi dacă nu cumva au apărut şi
alţi oameni pe care să-i supună, dar de fiecare dată se
întorc fără rezultat. Aşezarea lor se găseşte în afara
căilor parcurse de grupuri mari de nomazi care circulă pe teritorii
întinse. Totuşi el nu disperă, are răbdare şi ştie
că odată va avea succes. Ţntr-o zi însă, se aude mult
zgomot şi multe glasuri în vale, femeile ţipă iar
bărbaţii dau năvală spre un loc din afara
aşezării. Deîndată trimite pe An cu caţiva oameni să
vadă despre ce este vorba. După un timp se întoarce cu un grup mare
care duc pe sus pe unul plecat în cercetarea terenului, care are o rană
adâncă la piept. Rănitul povesteşte cu mare greutate că
unii rămânând în urmă, rătăcindu-se de ceilalţi, au
întâlnit un mare număr de oameni, cu mult mai numeros decât cel al lor,
cari i-au atacat. Ceilalţi au fost ucişi iar el a scăpat,
ascunzându-se rănit într-un boschet. După plecarea lor s-a târât
două răsărituri şi două apusuri până a ajuns
aici. U este foarte interesat de acest eveniment, dar în acelaşi timp
şi îngrijorat, auzind că acel grup este cu mult mai numeros ca ai
lui. Un atac prin surprindere ar însemna pieirea lor. Convoacă deci pe
toţi oamenii lui la sfat, în jurul mesei din piatră care se află
în sala mare a palatului, unde se obişnuieşte în ultimul timp să
se ţină consfăturile. U îi informează de ce a auzit de la
ostaşul rănit şi le împărtăşeste intenţia de
a porni război împotriva lor. Este sigur că-i va învinge, nu prin
număr, ci prin şiretenie, de care a dat mereu în asemenea
situaţii dovadă. Îi asigură pe cei prezenţi că va
întocmi împreună cu An şi Sin
un plan care îi va duce la reuşită. A doua zi se împrăştie
zvonul în întreaga aşezare. Toţi bărbatii sunt puşi să
confecţioneze fel de fel de arme, pietre de silex ascuţite, prinse în
beţe, bâte cu măciulii şi bolovani rotunzi din râu pentru
aruncat, care se poartă în tolbe la brâu. Arh le arată cum se pot
arunca aceste pietre cu ajutorul unor liane uscate în care se pun la un
capăt pietrele şi prin învârtire se trimit spre ţintă.
Oamenii fac exerciţii, fiind din ce în ce mai multumiţi de
această descoperire. Ba mai mult, el le povesteşte că în anumite
locuri se găseşte ceva ce trecut prin foc produce arme foarte
puternice şi tari, care nu mai au nevoie de a fi confecţionate din
nou după întrebuinţare, dar că încă nu se ştie cum
să se producă acestea. Cei ce au încercat şi au reuşit au
fost ucişi şi întreaga metodă s-a uitat, nimeni nemai
ştiind cum se face, dar deocamdată sunt bune şi cele pe care le
au şi le confecţionează. Se fabrică şi pungi din
pieile animalelor vânate pentru ducerea hranei pe mai multe zile. Ca să
aibe o conducere cât mai bună, trebuie neapărat să ia cu ei cât
mai mulţi din cei ce le sunt credincioşi. Iar în aşezare este
lăsat Arh, U învestindu-l cu toate puterile în faţa tuturor,
atrăgându-i totodată atenţia că dacă îl va trăda,
va plăti cu viaţa. Deoarece rămân mai mult de o mie de femei
şi copii, lasă două sute de bărbaţi pentru
apărare şi procurarea hranei, sub comanda lui Es, un tânăr care
de multe ori a dat dovadă de curaj şi devotament. La fiul său Ie
nu s-a gândit, ştiind că nu este bun de nimica, fiind crescut mai tot
timpul la palat, dar nici el nu este interesat să preia anumite
obligaţii. Mai bine se simte în poziţia sa de fiu al celui mare în
preajma Untei şi a celorlalte fete tinere. As trebuie să se
supună lui Arh în toate privinţele, el fiind pentru vânătoare
şi apărare competent. Dupăce au fost confeţionate armele,
strânsă hrană mai multă, mai ales terciul făcut de femei,
dă ultimele ordine, stabileşte încă odată ce trebuie
să se facă în lipsa sa, hotărând ca a doua zi să se
pornească la drum, în ce direcţie nu ştie nimeni, fiindcă
în afară de înformaţia că oamenii pe care îi caută
există, nu are nici una şi nu ştie nimica despre ei. Trebuie
totuşi încercat, cu toate că s-ar putea ca aceştia să fi
fost numai în trecere pe aici.
Ţn
palat rămâne Ia cu fiul ei Ie, Sin şi Si. Unta rămâne în
locuinţa ei, înconjurată de mai mulţi bărbaţi tineri
pe care a reuşit să-i reţină datorită influenţei
lui An. De la un timp se dau la ea petreceri care nu mai contenesc, ce se
transformă de multe ori în adevărate origii, la care ia şi Ie
câteodată parte, fără ştirea tatălui său. Ţn
ziua plecării este mare agitaţie. U le vorbeşte celor ce
rămân, explicându-le scopul expediţiei prin prizma voinţei sale
de a extinde cât mai mult aşezarea, ceeace nu poate fi decât, după
părerea sa, spre binele tuturor. Ordonă pe un ton aspru ca toţi
cei care rămân să fie liniştiţi până la întoarcerea sa
victorioasă, să fie bine primit că în caz contrar Iane se va
supăra pe ei, ducându-i la pieire. Apoi îi cheamă pe cei doi
bătrâni cunoscători ai datinelor, Sin şi Si şi ordonă
să fie aprins un foc mare în vale unde pentru câteva ore se
dezlăntuieşte drăcescul dans Inti, al morţii, care se face
de fiecare dată când se pleacă în locuri unde nu se ştie
dacă se vor întoarce. Când flăcările se înalţă spre cer,
azvârlind scântei luate de vânt, U începe să ţopăie în jurul
său, urmat imediat de toţi cei prezenţi. Ceremonia durează
câteva ore, în care timp cei doi batrâni aruncă în permanenţă în
mijlocul văpăilor bulgări mari de seu, care topindu-se
împrăştie în jur un fum şi un miros înecăcios. Aceasta spre
a-l înbuna pe Uni zeul răului care trebuie gonit, mai ales acuma când
majoritatea bărbaţilor pleacă în intâmpinarea pericolelor. Spre
prânz dansul încetează. Toţi sunt negri de praful şi fumul care
s-a ridicat, sudoarea le curge şiroie. La încetarea bătăilor
tobelor, se lasă o linişte deplină, iar cei care s-au prins în dans se culcă la umbra
copacilor şi a stâncilor din jur ca să se răcorească, iar
alţii se aruncă în apa cristalină care curge la vale. U le explică
celor din anturajul său că în felul acesta a înbunat pe Uni care de
acum încolo îi va călăuzi în luptă şi îi va păzi pe
cei rămaşi. Uni vorbeşte prin el, fiindcă numai el este
direct coborâtor din Iane, zeul soarelui, care la rândul său se trage din
nenumăratele mici lumini ce strălucesc nopţile clare pe cer.
Această descendenţă i-a sugerat-o Arh.
După
odihnă, când oamenii se simt mai bine, se dă semnalul de adunare.
Când soarele este drept deasupra lor, marele grup de războinici se
pregăteşte de drum. U îşi ia rămas bun de la Ie, dă
ultimele dispoziţiile de rigoare celor care rămân şi dă
ordin de plecare. care are loc într-un vacarm şi haos de nedescris. El
umblă în frunte încojurat de ai săi şi o gardă aleasă
dintre cei mai înalţi şi voinici, apoi urmează grosul
oştirii. Nimeni nu merge organizat, ci totul are aspectul unei hoarde
fără căpătâi. Se umblă haotic, fiecare cum vrea,
neţinîndu-se seama de faptul că cei aproape o mie au fost
împărtiţi în cinci grupe mai mici, fiecare sub comanda unui om de
încredere. An este acela care dispune de toţi şi care execută
ordinele celui mare. După indicaţiile celui ce a văzut oamenii
se îndreaptă cu toţii spre direcţia unde răsare soarele.
Ţn văzduh se ridică un nor de praf şi încă de departe
se aude imensul vacarm al acestei oştiri. Seara în aşezare se
lasă liniştea mai devreme ca deobicei. Toţi se culcă
trişti de plecarea grupului mare de bărbaţi. Dealtfel ei sunt
destul de bine apăraţi de ridicătura înaltă pe care au
facut-o în jur, ceeace nu permite animalelor să-i atace. De alţi oameni nu le
este frică, fiindcă de mult nu au mai fost mai văzuţi prin
părţile locului. Totul este ca nimeni să nu iasă prea
departe din incintă, afară de bărbaţii care aduc hrana şi
care merg aproape zilnic la vânătoare precum şi femeile care culeg
seminţele din care fac terciul. Unele din ele au strâns seminţele
acestor plante pe care le-au semănat în jurul colibelor lor. Ţn
ultimul timp şi-au făcut apariţia mamuţi care le dă
posibilitatea să vâneze mai rar, când unul este doborât, ajunge pentru mai
mult timp, carnea lor fiind foarte apreciată, friptă în focul din
mijlocul aşezării. În timp ce unii pleacă
la vânătoare, rămân alţii aici pentru a-i păzi. La apă
nu au nevoie să meargă fiindca râul curge chiar în mijlocul
aşezării.
Ia cu
fiul urmăresc din vârful dealului plecarea lui U cu ai lui, din palatul
din piatră, până când nu se mai văd în zare. Au rămas cu Sin, Si
şi Arh care s-au mutat în palat. Unta rămâne în coliba ei din
piatră înconjurată de câţiva tinerei ce-i puteau fi copii, cu
care se distrează zilnic. De câteva ori s-a
arătat duşmanoasă faţă de Ia, care însă nu-i
dă prea multă importanţă, neştiind cauza atitudinii
ei. Numai faptul că Ie se află în anturajul acestei femei o deranjează,
deoarece este din ce în ce mai prins în mrejele ei. El îşi dă seama
că femeia aceasta aparţine tuturor celor din anturajul ei.
Simţul stăpânirii depline a femeii l-a moştenit de la tatăl
său, dar o iubeşte şi rotunjimile corpului ei îl înebunesc, nu
poate deci renunţa la ea, dar nici nu vrea să uzeze de
forţă, ştiind că în cazul acesta o va pierde. Va trebui
deci s-o ia cu binişorul. De sfaturile mamei lui nu-i pasă. De când
s-a mărit nu-i mai dă socoteală de ceeace face, a devenit
independent şi procedează aşa cum îi dictează
conştiinţa şi simţurile sale be bărbat tânăr.
Dealtfel prea multe veleităţi nu are încă, în afară de
dorinţa de a fi cât mai prezentabil şi a place celor în jur, mai ales
fetelor. La vânătoare nu mai merge, neştiind ce înseamnă
să-ţi câştigi hrana cea de toate zilele, chiar cu preţul
vieţii, ceeace mama lui ştie foarte bine, mai ales tatăl lui, de
care nu-l leagă nimica. Îi admiră forţa şi tenacitatea,
atâta tot. Dealtfel U nu a cunoscut niciodată dragostea de mamă adevărată
şi nici cea de părinte. Pentru el copiii sunt ale femeilor care au
datoria să-i crească, ca apoi la adolescenţă să se
întegreze bărbaţii în tagma bărbaţilor, iar fetele în
menirea lor de născătoare de oameni. Rolul mamelor ne mai având
după aceea nici o importanţă. Lafel şi Ie, de când a
crescut şi s-a trezit în el bărbăţia, nu mai simte nevoia
să fie lângă cea ce i-a dat viaţa, totul la el se reduce numai
la bunul trai pe care îl duce, lipsit de griji şi mai ales că-i este
dat să facă ce vrea. Nimeni nu îndrăzneşte să-l
oprească în calea sa, de frica consecinţelor, nu în ce-l
priveşte pe el, ci de teama tatălui său, atotputernicul
coborâtor din Iane. Ia în schimb are suflet de mamă, ca în toate
timpurile, chiar şi acestea de acum multe sute de mii de ani când omenirea
trăia, suferea, se bucura şi femeile îşi iubeau copiii, ca
acuma, fără excepţie. Bineînţeles toate în spiritul acelor
vremi de foarte de demult. Omul gândeşte, are sentimente, iubeşte
şi urăşte, dar în acelaşi timp are darul de a-şi da
seama de ceace face, poate să deosebească între rău şi bine,
cu toate că unii în zelul lor de a fi peste ceilalţi nu doresc
să facă această diferenţă, nu pentrucă nu sunt în
stare, ci pentrucă nu-i interesează, ţelul de mărire a
fost, este şi va fi în toate timpurile mai puternic decât orice sentiment
sufletesc.
Astfel
Ia vede că Ie se pierde, că nu mai este tânărul bărbat de
altă dată, că s-a încurcat cu o femeie ce nu este
respectată ca atare de ceilalţi. La încercările ei de a-l
îndepărta de Unta este bruscată şi câteodată la
insistenţele ei îi spune cuvinte grele, pe care femeia le supaortă
numai la gândul că poate la urmă va renunţa la acea femeie
destrăbălată, dar inutil, cu cât caută să-l
îndepărteze mai mult cu atât o vizitează mai des. Până în cele
din urmă aproape că nici nu mai vine acasă şi când o vede
pe mama sa o ocoleşte ca să scape de ea. Mai ales de când a plecat U,
Ie îşi face de cap. Ia este din ce în ce mai tristă. De când o duce
mai bine şi a scăpat de viaţa grea din timpul
singurătăţii, nu mai are parte de fericire. Este îngrozită
de cruzimea bărbatului ei şi în ultimul timp de comportările
fiului. Pe de altă parte Unta jubilează. De prima dată când a
văzut-o pe Ia o urăşte de moarte şi s-a jurat că o va
duce la pieire. Cât timp a fost U încă prezent nu a îndrăznit să
întreprindă ceva împotriva ei, de frica lui, dar acuma când a rămas
singură a devenit o ţintă uşoara şi fără
nici o apărare. Ia simte toate acestea şi în disperarea ei caută
să-şi apropie pe Sin şi Si, cu toate că nu ar fi vrut-o.
Ţn toţi anii de când trăieşte în acest grup nu a legat cu
nimeni vreo legătură de teamă că ar putea să-l supere
pe U. Este o fire retrasă, ascultătoare, fără
veleitaţi de a fi înaintea celorlalţi, din contra, la toate
ceremoniile stă mereu în spatele bărbatului ei, în aşa fel ca
să nu fie observată. Acuma de când a plecat U simte nevoia mai mult
ca oricând să aibe pe cineva de partea ei, care s-o înţeleagă,
să-i cunoască durerile, cu care să se sfătuiască.
Văzând că nu o mai scoate la capăt cu fiul ei, convoacă în
una din zile pe cei doi bătrâni şi în limba ei săracă le
spune ce are pe suflet, cu mare greutate. Ar fi vrut să le spună alte
lucruri despre el, să fie mândră şi nu asemenea josnicii, din
care cauză vorbeşte rar, ezitând să întrebuinteze cuvinte prea
dure. Până la urmă bătrânii înţeleg despre ce este vorba
şi îi promit că o să stea de vorbă cu el, căutând
să-l readucă la realitate. Ei nu au acces permanent în casa lui Unta,
dar se duc câteodată la ea. Arh nu ştie nimica de toate acestea, el
şi-a luat rolul de locţiitor în serios şi toată ziua nu face
decât să se plimbe printre oameni trăgând cu urechea, pândindu-le
mişcările, organizează vânătorile şi împarte hrana,
mai întâi celor din deal şi apoi celorlalţi, dar mai echitabil decât
o făcea An, nu pe faţă ci mai pe ascuns, ca să nu fie pârât
când ceilalţi se vor întoarce. Oamenii care au rămas se simt oarecum
mai liberi, Arh nedând niciodată dovadă de cruzime şi nici acuma
nu se comportă astfel. Ţn una din zile aude că nişte femei
şi bărbaţi nu sunt multumiţi de felul cum s-a făcut
împărţirea cărnii, că unii şi-au pus deoparte
bucăţi de carne fără să întrebe în prealabil şi
fără a avea drept s-o facă. Auzind ce i se spune este
descumpănit, nu ştie cum să procedeze şi ce să
facă. Are de ales între a-şi arăta autoritatea, sau a se
lăsa dus de nas, ceeace la întoarcerea lui U l-ar fi dus la pieire, în
cazul că acesta ar veni curând şi nu se ştie niciodată.
Pentru a arăta că el dispune, convoacă a doua zi lumea în jurul
focului din centrul aşezării. Este hotărât să fie cât se
poate de drastic. Cheamă pe Es, tânărul şi frumosul comandant al
vânătorilor, lăsat de U în această funcţie, îl pune să
pregătească un stâlp şi frânghii confecţionate din
coajă împletită de copac, ca acelea cu care se leagă animalele
aduse de la vânătoare. Seara convoacă toţi bărbaţii
rămaşi în faţa palatului şi imitându-l pe U le
vorbeşte cu o voce puternică, căznindu-se să se facă
cât mai bine auzit, neavând volumul lui. Întreabă de mai mulet ori cine
este acela care fură din carnea vânată. Neprimind nici un
răspuns se duce spre unul mai în vârstă şi mai slab care
stă mai la margine, îl trage spre centru şi îi ordonă lui Es
să-i ia un interogatoriu. De frică acesta recunoaşte înainte ca
să i se pună vreo întrebare că şi el a luat
bucăţi de carne fără să ceară voie. Arh se
multumeşte cu unul, ordonând ca acesta să fie legat de stâlp şi
ţinut acolo până dimineaţa când i se va da pedeapsa
cuvenită, exemplară, în aşa fel ca nimeni să nu mai
facă aceasta. Condamnatul a fost legat atât de puernic încât a urlat
toată noaptea de durere. Văzând că dimineaţa oamenii se
strâng în jurul stâlpului, vinovatul se îngrozeşte. Se uită la cei
din jur cu ochii holbaţi, cu gura căscată şi cu
muşchii feţei care îi joacă nervos sub piele. Este un bărbat
trecut de maturitate, slab fiziceste, îmbătrânit înainte de vreme, care
toată viaţa a luptat din greu ca să trăiască. Nimeni
nu-l plânge, fiindcă în ultimul timp a trăit retras, fără
femie şi copii. Mergea cu toţii la vânătoare doar pentru a căpăta
mică bucată de carne, insuficientă pentru a-l sătura.
Deodată lumea se agită, apare Arh îmbrăcat într-o piele de
leopard, însoţit de înaltul Es şi de mai mulţi bărbaţi
bine înarmaţi şi bine hrăniţi. Ajungând lângă
condamnat explică oamenilor de ce este acuzat şi fără prea
multă vorbă îl condamnă la moarte prin ardere. Omul legat începe
să urle, agitându-se ca o fiară prinsă în laţ şi
pentru a termina mai repede Arh ordonă oamenilor săi să-l
dezlege şi să-l azvârle în mijlocul focului care între timp a fost
înteţit atât de puternic încât se ridică văpăi imense spre
cer. Omul este apucat de mâini şi picioare, balansat şi în momentul
când să fie aruncat în văpăile focului, Arh are o mică
slabiciune, dându-şi seama că pedeapsa este prea aspră şi
crudă. Ordonă deci celor ce îl ţin să-i dea drumul şi
lui Es să-i aplice câteva lovituri cu franghia cu care a fost legat.
Ţn felul acesta a împăcat şi capra şi varza, mulţumit
că nu şi-a dat frâu liber cruzimii, fiind sigur că U îl va
aproba la înapoiere pentru activitatea sa. Cu aceasta se termină ceremonia
pedepsirii, omul o rupe la fugă fără să se uite înapoi, iar
ceilalţi se îndreaptă fiecare la treburile sale.
Bărbaţii pornesc la
vânătoare ca deobicei, iar femeile la cules seminţe. Ia şi Ie nu
au luat parte la judecată. De la aceste evenimente nu s-a mai auzit
că cineva îşi insuşeşte ceva ce nu i se dă de sus. Arh
este mulţumit fiindcă şi-a întărit autoritatea, oamenii
privindu-l ca pe şeful cel mare şi-l respectă ca atare.
Ţn tot acest timp Unta continuă,
fără să-i pese de cineva, petrecerile din coliba ei,
vizitată de tineri bărbaţi. Cu toate că o femeie putea
să aibe diferiţi bărbaţi, dar faptul că mai mulţi
în acelaş timp profită de ea, nu era prea bine văzut. Printre aceşti tineri se află şi Ie care s-a mutat oficial
la ea. Intervenţiile lui Sin şi Si nu au avut nici un efect, din
contra, tânărul le vorbeşte pe un ton arogant şi obraznic,
interzicându-le să se mai amestece în treburile sale particulare. Aflând
de această intervenţie Unta se simte jignită şi pur şi
simplu le interzice celor doi batrâni să mai calce în coliba ei. Numai Arh
mai are acces liber şi se bucură în continuare de simpatie din partea
ei. Toate acestea o întristează pe Ia care în sinceritatea şi
curăţenia sufletului ei, nu se gândeşte nici o clipă
să uzeze de faptul că este
femeia celui temut aici, dar nici nu poate lăsa lucrurile aşa cum
sunt, fiind hotărâtă să acţioneze într-un fel. Astfel, în
una din zile se hotăreşte să meargă la Unta, după ce
s-a sfătuit şi cu Sin şi Si, care au fost şi ei de
acceaşi părere. Ca să nu fie singură, ia cu ea o femeie mai
bătrână care îi era mai apropiată şi care o servea oarecum.
Intră pentru prima dată în palatul lui An, făcut şi el din
piatră, care are o cameră interioară complet întunecoasă
şi mai multe mici în jur, cu ferestre înalte sub formă de
dezchizătură prin care pătrunde o lumină difuză. Știe
că Unta locuieşte câteodată aici, în camera din centru unde
aduce foc, ceeace umple totul cu un fum înecăcios care se
îngroaşă mai mult când se prăjeşte şi carne. Ia
nu-şi anunţă sosirea, vrea să surprindă, ca să se
convingă că totul se petrece aşa cum se aude. Pătrunzând în
prima cameră prin deschizătura care ţine loc de uşă,
se îneacă de fumul gros de acolo şi speriată fuge afară.
Pereţii sunt negrii, iar în aer un fum gros, înecăcios. Ţn camera din centru se aud voci multe, râsete şi chicoteli de
femei. Ia nu se lasă şi se îndreaptă într-acolo. Ajungând în
prag este văzută de cei prezenţi, se lasă o tăcere
deplină, toţi rămân înmărmuriţi. Ţn centrul
odăii arde un foc destul de tare care luminează încăperea, iar
pe jos sunt întinse blănuri de animale. Unele femei prezente sunt goale,
întinse pe jos, iar bărbaţii culcaţi peste ele. Unta stă
sprijinită de unul din stâlpii din piatră, ţinându-l pe Ie de
gât. Celelalte femei sunt foarte tinere, fiecare cu câte un bărbat tot atât
de tânar, din cei ce au fost numiţi de U pentru paza aşezării.
Scena care i se arată este scabroasă. Ia rămâne
înmărmurită. Unii se retrag şi dispar prin deschizătura din
spate, numai Unta nu se sperie, se apropie de Ia şi se postează în
faţa ei cu mâinile în şolduri. Văzându-i îndrăzneala Ia
vrea să se retragă, dar nevrând să arate slăbiciune nu se
clinteşte din loc. Ie se desprinde de Unta şi se duce spre fundul
odăii care este mai în umbră, ascunzându-se în dosul unei coloane din
piatră, aşteptând să vadă ce se va petrece. Unta nu scoate
nici o vorbă, stă in faţa mamei care vrea să-şi
scoată fiul de aici şi o priveşte sfidător. Ia în schimb nu
se uită la ea nici sfidător şi nici cu ură, are o privire
normală, liniştită, aşa cum o are deobicei, ceeace o
agaseză pe Unta la culme. Ar fi vrut să fie provocată ca să
aibe motiv de scandal. Ia o intreabă în cele din urmă pe un ton cât
se poate de calm şi linştit dacă Ie este acolo, cu toate că
la văzut când a intrat; Unta tresare auzind că este vorba de fiu şi
nu de tată, dar nu răspunde. Ia se duce spre mijlocul odăii
fără nici un ţel aparent. Cei care au mai rămas se retrag
şi ei, iar cele două femei rămân singure, în afară de Ie
care continuă să se ascundă după stâlp. Pentru prima
oară în viaţa lui îi este oarecum ruşine de mama lui. Ia începe
pe limba ei săracă să-i vorbească Untei, explicându-i
că nu este frumos ceeace face, că este vorba de fiul ei care este
şi a lui U, că prin aceasta îi diminuiază autoritatea de care
are nevoie, mai ales acuma când el nu este aici. Nici de data asta Unta nu
reacţioneaza şi se uită la ea în continuare cu acelaş aer
agresiv, neîndrăznind însă să treacă la contraatac.
Atitudinea ei se datoreşte în primul rând faptului că a rămas
foarte surprinsă când a auzit că este vorba de Ie şi nu de U.
Văzând că nu o poate scoate la capăt Ia îşi ia inima în
dinţi şi se duce prin odaie uitându-se în toate părţile,
simţind că fiul ei este prin apropiere. Nu i-a fost greu să-l găsească.
Ie se ridică de pe jos unde s-a aruncat ca să nu fie văzut de
mama lui şi se postează în faţa ei, întocmai cum făcea când
era mic şi a fost certat fiindcă nu a fost cuminte. Ia îl ia de
mână şi-l duce afară sub privirile furioase ale Untei. Ie se
simte ca hipnotizat de mama lui, nu îndrăzneşte să facă
nimica şi nici să se opună. Este dus astfel până în camera
ei, trecând printre oamenii curioşi de afară care între timp s-au
strâns să vadă ce va urma. Ie se aşează pe o piatră
şi continuă să se uite la mama lui năuc, la aşa ceva
nu s-a aşteptat. Ea se apropie de el, îşi pune capul pe pieptul lui
mare şi puternic, întocmai cum făcea cu tatăl său şi
începe să plângă înfundat. El în schimb nu este nici înduioşat
şi nici speriat, ci pur şi simplu ruşinat. Este ca un copil
mare, comportându-se ca atare. În cele din urmă se scoală, o împinge
pe mama lui uşor laoparte şi pleacă. De atunci nu s-a mai dus la
Unta mult timp, ceeace pe ea însă nu a împiedicat-o să continue cu
viaţa destrăbălată. Ba mai mult, trimite din când în când
câte un tânăr să-l cheme, dar el se ţine tare. Sin şi Si
sunt fericiţi că totul s-a terminat cu bine. La cererea lui Ia se
ocupă mai deaproape de Ie. Este luat aproape zilnic la vânătoare.
Prima dată nu i-a plăcut, dar în cele din urmă prinde gust. Se
scoală dimineaţa devreme, fiind primul la locul de întâlnire. Poate
fi văzut serile în albia râului confecţionându-şi uneltele de
vânătoare, fără să apeleze la ceilalţi oameni.
Dealtfel toţi încep să-l respecte, dar nimeni nu are curajul de a-i
veni prea aproape. Es este mulţumit de faptul că are ocazia să
se împrietenească cu fiul celui mare. Este foarte atent la tot ce face
şi îl învaţă să mânuiască armele pe care le-a
confecţionat, lăudându-l de abilitatea de care dă dovadă,
chiar atunci când îşi arată stângăcia. Serile le petrec
împreună. De multe ori o întâlnesc pe Unta, căreia însă nu-i
dă nici o importanţă. De fiecare dată când îl vede îl
strigă, el însă îşi continuă drumul fără să
întoarcă capul. Ţn sinea lui ar fi vrut s-o vadă din nou,
fiindcă nu poate uita de plăcerile pe care i le-a furnizat. Es o
cunoaşte şi el, o vede chiar destul de des, dar niciodată nu
s-ar fi gândit s-o frecventeze. Știe de petrecerile care le dă. Încă
nu şi-a ales nici o femeie fiind foarte tânăr. Îi place de
micuţa Sena, o copilă care la vederea lui roşeşte. Mama ei este
bucuroasă că fiica ei se uita la acest băiat înalt şi
curajos. Pentru acele timpuri conta pentru o femeie mai mult ţinuta
şi curajul bărbatului cu care se unea, în scopul procreării,
sentimentele nefiind încă destul de dezvoltate, alegerea stând de partea
bărbatului, femeia având mai puţin de spus şi deci de ales. O
minte ageră şi inventivă nu are nevoie de o materie
atletică, ceeace dovedeşte că a treia formă de
existenţă, de care am vorbit în mai multe rânduri, nu ţine
seamă de felul materiei organice cu care se asociază, dar şi
contrarul este valabil, un om fiziceşte un atlet, poate fi şi
spiritual la un nivel înalt. Minţi luminate au existat în toate timpurile,
chiar şi în acele în care omenirea trăia foarte strâns legată de
natura înconjurătoare, dar mulţi din ei nu au avut posibilitatea de
a-şi pune cunoştiinţele, talentul, inventivitatea şi
simţămintele în valoare, pentrucă fenomenului sezizat nu i s-a
dat nici o importanţă practică, ceeace dealtfel este valabil
şi în zilele noastre supertehnicizate, ceeace de foarte multe ori
frânează progresul. Omul învaţă, studiază, ia de la
alţii, aplică cele învăţate, de multe ori chiar
îmbunătăţeşte cele acumulate, dar când intervine ceva ce
iese din cunoştiinţele acumulate, consideră aceasta ca ceva ce
nu mai încape în ceeace a învăţat, respingând categoric orice ideie
nouă. Dar, progresul omenirii nu se bazează pe aceştia, ci pe
marii gânditori şi înoitori ai omenirii, cari pot fi număraţi pe
degete, oameni cu o gândire care depăşeşte cu mult cele care
plutesc la un moment dat în lume. Invenţia roţii nu a avut loc
într-un anumit loc la o anumită dată. Încă din timpurile cele
mai îndepărtate a fost cunoscută, dar cel ce o întrebuinţa nu a
transmis şi vecinului său constatarea că în felul acesta se
poate transporta mult mai uşor. Abea după ce un grup compact de
oameni au început s-o întrebuinţeze, a început să se
răspândească. Există o concepţie colectivă a omenirii
care şi ea evoluiază ca orice ce există pe pământul nostru
şi peste tot în infinitul univers, din care facem parte. Nimica nu este
inventat, din nimica, ci totul există trebuind numai să fie
descoperit şi nu inventat.
Prietenia
care s-a legat între Ie şi Es este văzuta cu ochi buni atât de Ia cât
şi de Sin şi Si. Tinerii sunt mereu împreună, discutând într-una despre fel de fel de probleme
abordate de bătrâni, care mai de care mai complicate. Astfel, în una din
zile s-au certat fiindcă Si a susţinut că soarele răsare
dintr-un punct contestat de Sin. De atunci stau aproape zilnic pe
acoperişul palatului, observând cum se mişcă acest glob de foc
pe cer, acest dătător de viaţă care le zămisleşte
pe toate şi chiar pe Iane însăşi. Dealtfel ei cred că nu
Iane a zămislit soarele ci soarele pe acesta şi că amândoi s-au
născut în acelaşi timp, că fiecare este stăpânul celuilalt.
Discuţia are loc între cei doi tineri şi bătrâni, care după
cele întâmplate la Unta, se ocupă în mod asiduu de ei, fiind
mulţumiţi că Ie se îndreaptă spre bine. Arh în schimb este
cu totul absent de frământările zilnice. Singura lui grije este
să nu izbucnească o revoltă şi ca produsul vânătorilor
să fie corect împărţit, bineînţeles dupăce el cu ai
lui şi-au luat partea. În afară de asta visează zilnic palate
mari pe care le va construi, este preocupat cum să realizete
acoperişuri trainice care să nu necesite lemn, cum să facă
ca ferestrele şi uşile să nu aibe nevoie de pietre aşezate
deacurmezişul, să formeze bolţi. Câteodată poate fi
văzut cu o bucată de cărbune desenând pe o piatră pe care
şi-a şlefuit-o special pentru
asta, dându-i o suprafaţă plană.
În
felul acesta s-ar zice că toate au intrat pe un făgaş bine
stabilit, după plecarea şefului cel mare şi că toată
lumea îl aşteaptă cu nerăbdare. Aceasta este valabil numai în
ceeace priveşte pe Ia, cei doi bătrâni, An şi Arh. Încolo nimeni
nu se preocupă de ce se va întâmpla când se va întoarce cel mare. Numai
Unta se preocupă cum să facă să pună din nou stapânire
pe el, dar în subconştientul ei simte că întoarcerea lui nu-i va
aduce nimica bine, din contra, va intra din nou în cel mai perfect anonimat, cu
toate că va conta ca femeia lui An. Dar nu se poate şti dacă
acesta se va mai întoarce şi dacă va mai intra vreodată în
graţiile lui. Deocamdată va trebui să fie foarte atentă la
tot ce face să nu dea greş. De când a văzut-o pe Ia a
căpătat frică, privirile ei sigure, dar nu
ameninţătoare au impresionat-o. Ţn cele din urmă îi vine în minte o idee.
Văzând prietenia dintre Ie si Es se hotăreşte să-l
atragă pe acesta din urmă. A auzit că are inteţia s-o ia pe
Sena şi ştie deasemenea că nu va avea niciodată cu ea
legături atâta timp cât există această micuţă
fată. Pune deci la cale prima ei acţiune mârşavă.
Tocmeşte pe unul din tinerii din anturajul ei s-o răpească
şi s-o ucidă. Tânărul acesta pe nume
Anan a dat totdeauna dovadă de multă supunere faţă de ea.
Îi promite că dacă o va face îl va răsplăti toată
viaţa cu graţiile ei. Chiar în seara aceea Sena obsearvă un
tânăr în faţa casei pe care nu-l cunoaşte. De câte ori iese afară
este urmărită. Prima oară nu a dat faptului prea mare
importanţă ; a avut mulţi bărbaţi care au
intenţia s-o ceară, dar acuma acesta este prea insistent şi
pedeasupra nu a căutat niciodată să între în vorbă cu ea.
De teamă nu mai iese seara din colibă. A doua zi de
dimineaţă îl vede din nou şi observă că a dormit
afară ca s-o poată pândi cât mai bine. Îi spune şi mamei ei,
care este şi mai speriată decât ea. Ţn afară de ele două nu mai
locuieşte nimeni aici. Bărbatul lui Isea, mama Senei, este plecat cu
U la război. I-ar părea deci foarte bine ca Es să se
grăbească, ca să aibe un apărător şi încă
unul puternic, dar el are de gând să mai aştepte. Isea se
hotăreşte să-l caute, dar îi este teamă s-o lase pe fiica
ei singură. Cele două femei se cuibăresc deci în fundul colibei,
aşteptând desfăşurarea evenimentelor. Anan nu îndrăzneşte
să atace direct. Aşteaptă să se lase seara şi se
ascunde în aşa fel ca să nu fie văzut. Până în cele din
urmă trucul prinde şi femeile se liniştesc. La miezul
nopţii când întreaga aşezare doarme, iese din ascunzătoare
şi intră tiptil în colibă. Se uită în jur să vadă
dacă nu cumva este observat, apoi se repede spre locul unde crede că
doarme fata, lovind cu bâta cu incustraţii de vârfuri de silex
ascuţite. Deodată îşi revine, se uită spre fundul colibei
şi vede că cineva trecuse pe acolo după ce a dat frunzele
laoparte. O sudoare rece îi trece peste frunte. Știe că a fost văzut
şi cu siguranţă că femeile s-au refugiat la Es. Cuprins de frică fuge direct la locuinţa Untei, care s-a
culcat de mult. Intră ca un fulger în camera ei şi o trezenşte
zgâlţâind-o de umeri. Anan stă în faţa ei livid la
faţă, incapabil să scoată o vorbă. Unta nu ştie
ce se petrece dar îşi revine repede, recăpătând-şi sângele
rece. Bănuieşte că nu a reuşit şi mai ales că a
fost văzut, deci şi ea este în pericol să fie dată de gol
şi atunci totul se va sfârşi. Simte cum îi îngheaţă sângele
în vine la această perspectivă. Deodată îi licăreşte o
idee salvatoare. Îl apucă pe Anan de umeri şi vorbindu-i calm îl
aşează pe o blană, liniştindu-l. El îşi revine
şi-îi povesteşte ce s-a întâmplat. Auzind cele spune, Unta nu mai
poate da inapoi, se duce tiptil în spatele lui şi fără ca acesta
să simtă ceva îl loveşte cu toată puterea cu un bolovan
mare drept în creştetul capului. Anan cade peste o blană de leopard
într-un lac de sânge. Speriată de ceeace a făcut, rămâne
locului, dar nu disperă, trebuie neapărat să facă ca orice
urmă să dispară şi nimeni să nu ştie de fapta ei.
El n-a fost văzut întrând la ea. Ţşi pune la repezeală o
blană peste umeri, îi înfăşoară capul însângerat în alta, în
aşa fel ca să nu lase urme şi într-un efort suprem târâie trupul
încă în viaţă afară. Îl trage până în afara
aşezării unde îl aruncă în una din gropile formate cu ocazia
scoaterii pietrelor necesare la construcţia palatului. Fuge înapoi,
şterge sângele de pe jos acoperind urmele cu lut şi se culcă de
parcă nu s-a întamplat nimica. Dimineaţa se scoală
şi-şi continuă ziua în modul cel mai obişnuit. Seara
cadavrul lui Anan este descoperit. Este anunţat Arh, care venind la
faţa locului îşi dă seama că a fost ucis de cineva din
aşezare şi nu de un animal. În noaptea aceasta Es a primit cele doua
femei înfricoşate, fiind informat de faptul că un tânăr o
pândeşte pe Sena, că a pătruns în colibă vrând s-o
ucidă. Femeile sunt duse la groapa unde a fost Anan azvârlit şi Sena
îl recunoaşte. Unta se arată faţă de prietenii ei foarte
mâhnită de moartea unuia din ei şi-l roagă pe Es să
vină la ea să-i spună ce s-a petrecut. În felul aceste prinde
doi iepuri deodată. A scăpat de un martor periculos şi-l va avea
în fine pe Es la ea acasă. Nebănuind nimica el se duce, mai ales
că este vorba de femeia lui An. Unta face tot posibilul să-l
primească cât mai bine. Aranjează odaia frumos, acoperind locul cu
pricina cu o blană mai mare. Expediază pe cei prezenţi, ca
să fie singură cu el. Se uită din când în când afară
dacă vine, este agitată, joacă o carte mare, nu trebuie să
rateze. Spre seară îl vede cum soseşte însoţit de câţiva
oşteni. Fuge în odaia din mijloc şi se aşează pe unul din
scaunele din piatră acoperit cu blănuri frumoase, luându-şi un
aer indiferent şi întristat. Es este curios să ştie ce
doreşte de la el. Nu l-a poftit niciodată atât de insistent şi
vrea să afle ce urmăreşte. In orice caz i se pare curios
că-l cheamă tocmai acuma când a fost ucis într-un mod atât de bizar
Anan. Femeia nu-i place, căci altfel ar fi intrat de mult în
legătură cu ea. Dealtfel este cu mult mai în vârstă ca el
şi pe de altă parte îi place de Sena. Știind-o intrigantă
şi mârşavă a luat cu el câţiva tineri pe care îi roagă
să-l aştepte la intrare. Ţntunerecul şi umezeala în coliba
ei cu pereţii din piatră îl impresionează neplăcut. Totul
pare de parcă ar ascunde ceva de privirile oamenilor. Peste tot un fum
înecăcios de la focul care arde în centru. Unta stă pe scaunul din
piatră, îşi trozneşte degetele de nervi şi are un aer
foarte agitat, cu toate că face tot posibilul să pară
calmă. El înaintează încet spre ea, Unta îl vede şi scoate un
strigăt puternic, ridicându-se în picioare, apoi îşi revine repede
şi cu un aer surâzător îl pofteşte să şadă.
Începe să-i vorbească de prietenul ei Anan care a fost găsit
mort în afara satului, ştergându-şi din când în când colţii
ochilor de nişte lacrimi imaginare. Es este surprins de această
atitudine a ei. Pentru asta l-a chemat ? Ce importanţă are pentru el
că cel omorat a fost prietenul ei ? Plictisit, îi retează pur şi
simplu vorba. Ea se uită uimită la el şi tot atât de repede
îşi revine. Se scoală de la locul ei, face câţiva paşi
şi se întinde pe o splendidă blană de urs al cavernelor,
aşternut în faţa focului. Blana cu care este îmbrăcată se
ridică peste genunchi, dezgolindu-i picioarele. Es tresare, într-adevăr făptura din faţa
lui este frumoasă şi în acelaş timp foarte tentantă. Cu
toate că vede zilnic femei aproape complet dezgolite la apă, în asemenea
circumstanţe simţurile se trezesc mai mult ca oricând. Unta se
uită cu interes şi galeş la el, bărbatul îi place, nu de
acuma ci de mai mult timp, dar nu l-a învitat niciodată la ea fiindcă
avea alţi tineri tot atât de frumoşi. Acuma însă scopul scuză
mijloacele. Prin el încearcă să-l recapete pe Ie. Es vine lângă
ea, se aşează în faţa focului şi abea acuma obsearvă
că în câteva beţisoare subţiri erau înfipte multe
bucăţi de carne numai bune de mâncat, trebuie doar să
întindă mâna şi le va avea, ceeace şi face. În jur sunt vase din
piatră înşirate peste tot cu un lichid colorat nedifinit, cu un gust
bun însă puţin acrişor. Es bea dintr-unul şi peste scurt
timp are senzaţia unei mulţumiri şi veselii care se
măreşte cu cât bea mai mult. Încă de mult Unta cunoaşte
această băutură pe care o fabrică un bătrân care a
murit în luptele pe care le-a dus U cu
ei pentru a-i cuceri. De atunci nu a mai găsit fructul din care se face,
însă în una din zile plimbându-se prin împrejurimi le-a găsit şi
a fabricat băutura din nou. Era tocmai timpul când aceste fructe erau
coapte şi se putea face nectarul îmbietor care dă senzaţia de
fericire, ceeace dealtfel necesită un anume timp. Numai cei câţiva
din jurul ei cunoşteau secretul. Nu aveau nici un interes de a-l divulga.
Acuma însă face Unta tot posibilul ca să-l aibe pe Es şi pentru
asta găseşte de cuviinţă chiar să uzeze de
băutură.
Es
se simte din ce în ce mai bine, mai vesel, cum i se încălzesc obrajii,
şi o uşoara ameţeală plăcută îl înveseleşte,
îi vine să râdă, să salte, să se joace ca un copil.
Ţşi aduce aminte de oamenii pe care i-a lăsat la intrare. Se
duce şi le spune să plece, apoi se întoarce la femeia care începe
să-l intereseze în calitatea lui de bărbat tânăr. Venind înapoi,
o vede aproape complet dezgolită, culcată pe o blană,
întinzându-i un vas plin cu băutura gustoasă pe care el o dă
plăcut pe gât. Până dimineaţa nu mai pleacă,
înlănţuindu-se în patimile dragostei, numai ei doi fără ca
cineva să poată vedea ce se petrece acolo. Dimineaţa se
scoală complet buimăcit, nu ştie unde se află, se uită
curios în jur şi în minte îi apar ca prin vis o mulţime de scene
petrecute cu ea. I se pare că toate au avut loc aevea, îl doare capul
şi abea poate să se mişte din loc. Când o vede pe Unta
alături de el îi vine totul în minte. Se ridică brusc în picoare, se
uită speriat în jur şi fuge afară. Soarele s-a ridicat de mult
peste orizont. Oamenii care au fost cu el şi expediaţi sunt
speriaţi de faptul că şeful nu mai apare. Văzându-l, îl
întâmpină cu bucurie, dar el este foarte descumpănit. Cu o seară
înainte a primit-o pe Isea cu fiica ei Sena, să le adăpostească,
să le apere de eventuale atacuri. El locuieşte intr-o casă
făcută din piatră, ceva mai departe de palatul central. Nu este
prea mare, fiindcă şi--a construit-o singur, ajutat numai de mama sa
şi de bărbatul care locuieşte cu ei, care dealtfel îi este
şi tată. Când a primit cele două femei se pregătea tocmai
să se culce. Ţn mod normal acest lucru nu trebuia să se
întâmple, după părerea sa, deoarece o iubea pe Sena şi nu voia
să-i dea impresia că doreşte s-o ia cu forţa, voia să
aibe lângă el pe cineva care a venit de bunăvoie, lucru apreciat
şi de mama Senei. Ori, acuma nu s-a făcut nimica din toate acestea şi
va trebui să le explice că a fost atras într-o cursă. Dimineaţa s-au dus oamenii lui la casa Untei ca să
vadă ce s-a petrecut cu el, dar n-au îndrăznit să intre,
deoarece el i-a expediat seara, spunându-le să nu aibe grije de el.
Între
timp se împrăştie în aşezare zvonul că se petrec lucruri
neobişnuite şi misterioase, oamenii încep să se agite. Vor
să ştie dece a fost ucis Anan şi ce se petrece în centru. În
ultima vreme cei lăsaţi de U nu au mai întreprins nimica ca
să-şi impună voinţa, ci fiecare se ocupă cu treburile
sale personale, ceeace a liberalizat oarecum relaţiile dintre cei de sus
şi cei conduşi, frica nu mai este aşa de mare. Arh se
plimbă în continuare toată ziua desenând serile pe piatra
şlefuită fel de fel de planuri de construcţii frumoase, iar Es
se ocupă cu vânatorile şi în ultimele două zile de crima
comisă, fără voia lui, din ordinul lui Arh, ceeace îl
deranjează peste masură. A simţit ceva că Unta este
amenstecată în această crimă, că este periculoasă,
că urmăreşte un scop, nu ştie care şi dece. Unta este
pentru moment mulţumită că a reuşit să-l atragă,
ceeace îi dă posibilitatatea să-l şantajeze oricând va voi, dar
nu pe el îl voia, ci pe Ie, fiul celui mare. Și-a pus în cap să
reuşească, să meargă mai departe cu maşinaţiile.
Cu U nu a avut succes, dându-şi seama că este prea dur, provocându-i
frică, dar tânărul este influenţabil şi poate fi dus cu
uşurinţă de nas, ca dovadă că a urmat-o pe mama lui în
loc să rămână la ea. Doreşte cu tot dinadinsul să-l
recâştige. Es în schimb este în sinea lui ruşinat că o femeie a
reuşit să-l seducă. Se hotăreşte deci s-o
ocolească cât poate. Porneşte cu oamenii ca deobicei la
vânătoare şi se întorc repede cu o pradă bogată. Spre prânz
obsearvă că agitaţia în aşezare devine destul de mare. Bărbaţii
care tocmai au venit de la vânătoare se alătură celorlalţi
şi întreaga suflare se adună, fără ca cineva să-i fi
chemat, în jurul focului. Es îşi strânge garda şi merge să
vadă ce s-a întâmplat şi ce doresc. Îl anunţă şi pe
Arh care îl insoţeşte. Văzându-i, oamenii vor să se
împrăştie, dar Es îi roagă să rămână. Se face
tăcere deplină. El se urcă pe aceeaşi piatră de pe
care le-a vorbit de atâtea ori U, căutând să-i liniştească,
că nu s-a întâmplat nimica deosebit, că doar un bărbat a fost
ucis, deoarece a vrut să atace cele două femei care au venit la el,
că nu se ştie cine a comis crima. Cu această declaraţie ei
se arată mulţumiţi şi se împrăştie care încotro.
Ţn tot acest timp Arh nu a intervenit deloc. A şi uitat de actul de
cruzime pe care l-a săvârşit în numele legii. Acuma are alte
preocupări, îl are doar pe Es care dă dovadă de destulă
destoinicie, aşa că este mulţumit că nu trebuie să
intervină. Sin şi Si nici măcar n-au venit. Ei sunt şi mai
străini de toate acestea. Un singur lucru nu au uitat, să oficieze
din când în când în faţa tuturor ritul Inti pentru a goni spiritele rele
din jurul lor şi să implore pe cele bune ca să ajute pe cei
plecaţi, dar şi pentru a pomeni de fiecare dată pe U ca
coborâtor direct din Inti. Totul se desfăşoară conform ritului.
Se dansează în ritmul bătăilor în trunchiurile de copac, oamenii
se vopsesc care mai de care mai viu, cu multă fantezie şi se
aruncă bucăţi mari de seu în foc, ceeace acoperă întreaga
aşezare cu un fum gros şi înecăcios.
De
când a reuşit să-l zmulgă pe Ie de sub puterea lui Unta, Ia este
mulţumită. Priveşte cu mândrie cum fiul ei se dezvoltă pe
zi ce trece, semănând din ce în ce mai mult cu tatăl său şi
cum îl preocupă vânătorile. Dar, organizarea şi conducerea
oamenilor nu-l prea interesează, ceeace nu o deranjează prea mult,
fiindcă a văzut că pentru asta trebuie să dai dovadă
de cruzime multă, ceeace nu vrea să vadă la fiul ei, cu toate
că i-ar fi plăcut să-l ştie în această postură. U
nu a spus cât o să lipsească şi nici nu ar putea şti, având
în vedere că se îndreaptă spre un ţel necunoscut, însă
văzând că trece timpul şi că nu se aude nimica despre ei se
îngrijorează. Data trecută nu a lipsit atât de mult. Măcar de ar
fi venit câţiva care să-i aducă veşti şi tot ar fi
bine, chiar dacă ar fi rele. Aşteptarea o frământă
neştiind nimica de el, căci numai el o interesează, toţi
ceilalţi fiind cu totul de înlăturat în faţa lui, gândeşte
ea, nu din răutate, fiindcă nu a dat niciodată dovadă de
aşa ceva, ci datorită iubirii curate şi dezinteresate pe care
i-o poartă bărbatului cu care a împărţit şi binele
şi răul, care a dat dovadă, după părerea ei, de cea
mai deplină loialitate faţă de ea. Chiar dacă a avut ceva
cu Unta nu consideră aceasta ca ceva ce
i-ar dăuna. În mintea ei rezidă părerea că
bărbatul decide cu cine şi când să aibe legături,
păreri ce există şi astăzi pe pământ, la anumite
popoare mai puţin dezvoltate. Iubirea a existat în toate timpurile şi
va exista mereu, atâta timp cât există viaţă pe pământ, nu
numai la oameni ci şi la alte fiinţe. Oamanii acelor timpuri nu erau
lipsiţi de sentimente şi nici de judecată clară, numai
concepţiile erau altele, mai rudimentare, poate mai crude, binele şi
răul erau altfel văzute. Legăturile erau mai sociale, mai legate
de colectivitate decât de individualitate. O tempora o mores. Unul din motive
pentru care Ia se uită la fiul ei ca ceva ce vine de sus, direct de la
Iane prin U.
Ie
îşi vede de treabă, se pare că s-a vindecat de Unta şi
poate fi văzut serile în compania bătrânilor Si şi Sin discutând
aprins despre fel de fel de probleme în legătură cu mersul soarelui,
a lunei şi a anumitor semne care se arată din când în când pe cer, ce
le consideră ca avertismente date de unele spirite, care dealtfel nu le
tălmăcesc aşa cum trebuie, ci îi lasă pe ei s-o facă.
Sin găseşte că aceasta este normal, fiindcă altfel ce rost
ar mai avea gândirea oamenilor dacă Iane şi ceilalţi mai mici
le-ar da toate deagata. Ie este foarte surprins de cele ce aude şi îi
place să afle cât mai mult. Nu se mulţumeşte numai să-i
asculte, dar are şi el diverse păreri pe care ei le găsesc de cele
mai multe ori surprinzătoare, câteodată datorită faptului
că el este fiul celui mare, dar şi atunci când are dreptate. Apoi îl
interesează şi ce face Arh, ce desenează şi ce
urmăreşte prin asta. Îl chestionează arătând mult interes
la ce i se spune. Arh se bucură că are cu cine sta de vorbă.
Singurătatea în care s-a izolat se datoreşte şi faptului că
consideră că nimeni nu este în stare să-l înţeleagă.
Timpul trece în felul acesta fără ca ceva mai neobişnuit să
se desfăşoare în aşezare. Unta n-a mai îndrăznit să-l
atragă pe Es, de frică să nu se dea de gol şi aşa a
scăpat cu bine. Grupul de tineri continuă s-o frecventeze, dar orgiile nu mai au
loc aşa de des, le este teamă. De vina morţii lui Anan nu
ştie nimeni, numai ea, însă toţi cei din anturajul ei o
bănuiesc şi ea ştie asta, ceeace o chinuie. Îi pare rău
că nu-i poate îndepărta pe toţi. Dacă i-ar fi stat în
putere ar fi făcut-o, aşa că cel mai bun lucru este ca un timp
să se ţină mai retrasă.
Văzând că niciunul din cei plecaţi nu
dă vre-un semn de viaţă, oamenii încep să fie
îngrijoraţi. Tinerii rămaşi nu mai pot face faţă
numărului mare de femei, ceeace a avut drept rezultat că în acest
timp populaţia s-a mărit, datorită multelor naşteri ce au
avut loc. Unii propun chiar ca să se formeze un mic grup care să
meargă în căutarea lor, dar Arh şi ceilalţi se opun
categoric. Lucrul li se pare hazardat, fiindcă nimeni nu ştie unde
s-au dus şi în al doilea rând cei rămaşi sunt prea puţini. Fără apărare s-ar afla în pericol să fie
atacaţi de fiare sau alţi oameni. Numai femeile singure nu ar putea
să reziste. Dealtfel şi aşa ele depăşesc numărul
bărbatilor, din care cauză au loc dese certuri şi discuţii
intre ele. În asemenea circumstanţe până şi adolescenţii au
căutare.
După
trecerea sezonului ploios în cursul căruia fiecare s-a retras în coliba
sa, depăşindu-i pragul doar pentru a se aproviziona cu hrană
şi apă, iar bărbaţii nu s-au îndepărtat prea mult de
aşezare, decât pentru a vâna cele strict necesare, a sosit din nou vremea
bună şi călduroasă. Primul semn al noului anotimp este
apariţia cu totul neobişnuit a unei turme destul de mari de
mamuţi uriaşi, aşa cum nu mai văzuseră, care dealtfel
se arată destul de docili. Aflând aceasta de la cei ce au fost la
vânatoare, Arh îl convoacă pe Es şi îi cere să-l însoţească
cu un grup mai mare de bărbaţi să se convingă personal
că aşa este. Știe că animalele acestea sunt în general
paşnice, în afară de un anumit soi cu părul mai lung venit de
foarte de departe, care sunt mai fioroşi, atacând oameni chiar dacă
sunt ocoliţi. Nu rareori a fost martor când aşezări întregi au
fost călcate în picoare de aceşti uriaşi. Va trebui deci să
uzeze de anumite manevre pentru a-i îndepărta. Plecarea este
hotărâtă chiar a doua zi de dimineaţă. Printre oameni se
află şi câţiva tineri iuţi de picior, foarte voinici care
sunt convoacaţi în faţa palatului. Li se expune planul pe care
şi l-au făcut şi anume ca odată turma descoperită
să fie atacată din direcţia opusă aşezării, ca în
felul acesta să-i facă să se îndepărteze, tinerii iuţi
să-i oblige să fugă cât mai departe, ceeace dealtfel nu se va
putea face într-o singură zi, ci puţin câte puţin. Grosul
grupului îi va apăra de orice pericole, intervenind la nevoie. Vestea
provoacă mare agitaţie şi teamă. Femeile aleargă care
încotro, adunând bolovani de râu pe care le aşează peste
ridicătura din jur construítă la sugestia lui U. Treaba continuă
toată ziua până spre seară. Zidul s-a ridicat astfel încă
odată pe atâta. Arh este foarte mulţumit şi pleacă cu
oamenii lui cu inima împăcată că aşezarea este
apărată cum trebuie.
După o jumătate de zi de umblat se vede în
depărtare un fel de ceaţă şi o mişcare
neobişnuită în imensa iarbă a preriei. Unul se
urcă pe un copac mai inalt. Nici nu ajunge bine sus că se aud
strigăte stridente. Coborând în viteză povesteşte că a
văzut o turmă mare de animale uriaşe cu trompe lungi care fug
speriate de ceva ce nu s-a putut vedea, răsturnând copaci, distrugând
totul în calea lor. Se părea că s-au speriat de ceva. În
graba de a povesti a uitat în ce direcţie fug animalele, ceeace produce
derută în întregul grup. Din depărtare se aude tropotul copitelor
grele ale acestor animale. Oamenii vor să mearga înapoi, dar Arh îşi
păstrează sângele rece, Es în schimb dă pentru prima oară
dovadă de o oarecare slăbiciune. Cu o voce autoritară
ordonă Arh ca nimeni să nu părăsească locul, că
pericolul nu este prea aproape, că dacă ar fi alergat spre ei s-ar fi
văzut praful ridicat mult mai aproape, ori el se îndepărtează,
ceeace are darul de a-i linişti. Se organizează în mare grabă
grupuri de câte trei, patru bărbaţi care să se
împrăştie în toate direcţiile, iar restul sub comanda lui Es
este trimis în direcţia de unde au fost văzute animalele. Arh pune
urechea pe pământ şi aude un tropăit surd care pe
măsură ce trece timpul se aude din ce în ce mai clar. Liber, în aer
nu se aude încă destul de clar, numai din când în când apar animale mici
care fug îngrozite de ceva ce nu se vede. El ştie că situaţia
este gravă, că va trebui să întreprindă neapărat ceva
ca să iasă din impas, să salveze întreaga aşezare, deoarece
cum se pare turma fuge într-acolo. Pe ei s-ar părea că nu-i întâlnesc
fiindcă se găsesc la un loc mai retras faţă de
direcţia în care aleargă mamuţii dezlănţuiţi.
Trimite deci cât mai urgent toate cele patru grupuri mai mici în direcţia
de unde i se pare că vine zgomotul, cu consemnul ca atunci când le vor
vedea să se disperseze în patru direcţii în aşa fel ca să
nu existe nici o parte liberă, să se urce la nevoie pe copaci înalţi
şi răzleţi din prerie, ce pot rezista în caz de atacuri.
Desemnează pe unul din ei cu numele Tec, un băiat înalt şi
voinic care nu a dat dovadă de frică, primul care s-a oferit,
însărcinându-l ca împreună cu ceilalţi trei din grupa sa să
atace mamuţii oricât de numeroşi ar fi, pentru a-i atrage în
altă parte, abătându-le din cale, o operaţie extrem de
periculoasă şi grea care necesită multă îndemânare şi
curaj. Celelalte trei grupuri mai mici vor trebui să gonească
ultimele animale care s-ar rupe de grosul turmei şi şi-ar continua
drumul spre aşezare. Arh cu ceilalţi, care sunt vreo patruzeci la
număr, îi vor urma şi vor interveni dacă se vor găsi în
pericol. Tec merge în frunte, ţine în mâini un ciomag greu dintr-un lemn
tare cu o măciulie în capăt unde şi-a încrustat bucăţi
foarte ascuţite din silex. Numai cu o singură lovitură putea
tăia un animal mare. La un moment dat vântul aduce un zgomot ciudat. Se
aude un muget şi ca un fel de murmur, care se accetuiază pe
masură ce trece timpul. Tec trimite două grupe la stânga şi unul
la dreapta, iar el îşi urmează drumul, urmărit mai de departe de
Arh cu ai lui. Zgomotul devine din ce în ce mai puternic. Animalele nu fug prea
repede, dar se vede că sunt furioase şi calcă în picioare tot ce
le iese în cale, de parcă s-ar răzbuna pe cineva. Spre norocul
său, Tec întâlneşte chiar în calea sa o ridicătură de
piatră, ca o stâncă abruptă destul de înaltă, imposibil de
escaladat de animale, unde se refugiază cu cei trei oameni ai săi.
Ceilalţi au procedat întocmai cum li s-a spus. Ajuns sus, le face la
toţi semn să se oprească. De aici se vede foarte bine şi
clar. Acuma mamuţii mai mult merg decât fug, venind direct spre locul unde
s-a ascuns, urmaţi cu multă
precauţie de cei patru din spate şi escortate la o oarecare
distanţă la dreapta şi la stânga de celelalte două grupe.
La apariţia lor animalele se arată mai nervoase şi iritate, dar
nu atacă, deoarece nu sunt provocate. Peste scurt timp primul trece chiar
sub stânca lui Tec, care ia un imens bolovan pe care îl prăvăleşte
peste mamut. Acesta ridică trompa şi scoate un răget puternic.
Pielea îi este zgâriată, sângele începe să i se prelingă peste
picioarele din faţă. La auzul răgetului se agită turma, dar
Tec nu-l lasă pe cel rănit şi cu curaj se repede jos cu bâta în
mâini, aplicându-i peste picioarele din faţă lovituri repetate
şi cât mai puternice. Oamenii lui îl imită şi fac lafel.
Animalul scoate urlete de durere şi dă să se retragă,
căutând în acelaşi timp să apuce pe atacatori cu trompa.
Insângerat şi speriat mamutul rănit fuge înapoi împreună cu
toată turma. Ceilalţi ridică trompele scoţând răgete
ca sunetele unor trompete puternice, ceeace dă oamenilor impresia că
li se sparg timpanele. Tec se retrage din nou pe stâncă urmat de
ceilalţi. Animalele aleargă înapoi în direcţia opusă,
răgând şi devastând tot ce le iese în cale. Oamenii de pe lături
o rup la fugă, ascunzându-se în gropile din iarbă. Mamuţii sunt
peste o sută la număr, foarte mari, acoperiţi cu un păr
lung şi gros, cu femele, pui si masculi. Au colţi foarte
răsuciţi şi trompe lungi. Cel însângerat urlă puternic,
ceeace îi sperie pe ceilalţi care o iau la goană. Tec nu se
lasă, se ia cu cei câţiva ai lui după ei hârţuindu-i.
Animalul rănit nu se poate lua după turmă şi rămâne în
urmă. Pământul se zguduie sub călcătura lor greoaie, iar în
aer s-a ridicat un praf gros. Cei patru a lui Tec lovesc animalul rănit cu
beţele tăindu-i pielea, ceeace îl face foarte agresiv, dar oamenii se
apără cu abilitate de szârcolirile şi loviturile sale. Până
în cele din urmă cade în genunchi, se ridică din nou vrând să
fugă, însă cade din nou însângerat. Omul a învins din nou. Turma
speriată a fugit în altă parte ferind de pieire aşezarea
omenească şi pedeasupra oamenii duc un bogat vânat cu care se pot
hrăni o bucată de vreme. Carnea de mamut are calitatea că poate
fi păstrată un timp mai îndelungat, iar din pielea lui se
confecţionează fel de fel de obiecte trebuincioase, cum ar fi
părţi de îmbrăcăminte sau padoseli în colibe. La întoarcere
în aşezare li se face o primire călduroasă. Bărbaţii
în frunte cu Ie îi felicită pentru reuşită. Tec este invitat
să locuiască în palatul mare din piatră, ceeace acceptă cu
plăcere, cunoscând avantagiile pe care le are stând acolo. Unta nu a fost
văzută şi nici cei câţiva tineri din anturajul ei. De când
cu moartea lui Anan nu prea s-a mai arătat în lume, dar pe Ie nu l-a
uitat, din contra se gândeşte cum să-l atragă din nou cu
ajutorul lui Es.
Ţn
una din seri, la aproape un an de la plecarea lui U, Es se întoarce de la
vânătoare împreună cu Ie. Soarele apune luminând întreg peisajul în
roşu. Oamenii stau tolăniţi în faţa colibelor după o
zi exceptional de călduroasă. Pentru prima dată după
asasinarea lui Anan, poate fi văzută Unta plimbându-se în albia
râului, încojurată de câţiva băieţi foarte tineri. S-a dus
după o vreme mai îndelungată s-o viziteze pe mama şi fata ei,
care a început să alerge fiind destul de măricică, care îi
duceau dorul şi care a chemat-o la ea. Ţn drum spre casă face un
ocol, simte nevoia să iasă la aer, să evadeze din umeda şi
răcoroasa sa locuinţă din piatră. Cei doi tineri se
întâlnesc nas in nas cu ea. Speriat, Ie vrea să fugă, dar se
răzgândeşte. Es nu face nici un gest, se opreşte locului
rămânând în faţa ei ca fascinat. Tinerii din jurul ei se retrag
să nu fie observaţi prea mult de comandantul oştenilor. Ie vine
lângă prietenul său şi nu înţelege care este cauza
fâsticelii lui. Unta profită de situaţie şi nu pierde nici o
clipă. Ţşi ia un aer vesel şi îi întâmpină pe tineri
cu multă bucurie de parcă nimica nu s-ar fi întâmplat. Es, nevrând
să-l facă pe prietenul său Ie să bănuiască
că a avut legături cu femeia aceasta, se retrage câţiva
paşi, arătându-se indiferent, dar nu reuşeşte
să-şi ascundă emoţia. În cele din urmă o ia Ie de
braţ şi o învită să facă împreuna o mică
plimbare, ignorând pe Es care nu reacţionează la propunere, dar nici
nu refuză şi în cele din urmă îi însoţeşte. În mintea
lui Ie s-a întipărit atitudinea echivocă a lui Es, dar încă
fără contururi. Noaptea se lasă încetul cu încetul, înecând
totul în întunerec. Tinerii umblă tăcuţi în susul văii,
fără să-şi dea seama că au ieşit afară din
aşezare. Unta în schimb este veselă, râde şi face glume, se
agaţă când de braţul lui Ie, când de cel al lui Es. Umbrele
serii o fac şi mai frumoasă şi corpul ei zvelt, destul de sumar
îmbrăcat, se profilează provocător prin blana subţire pe
care o poartă. Mişcând din şolduri îi atinge fără
să vrea când pe unul când pe celălalt. Fiecare ar fi vrut în sinea sa
să rămână singur cu ea, însă niciunul nu
îndrăzneşte să-i facă fetei această propunere. Unta se
aşează pe un mare bolovan, începe să râdă puternic,
învitându-i pe tineri să se aşeze lângă ea. Fără
să vrea îl apucă pe Es de mână vrând să-l tragă lânga
ea, ceeace provoacă la Ie o mânie nebună. Nemaiputându-se
stăpâni, se repede la prietenul său şi-l împinge cu putere, are
ochii injectaţi întocmai ca tatăl său, iar muşchii îi
joacă sub piele gata să lovească. Es este uluit de această
ieşire şi nu pricepe cauza. Nici măcar nu s-a înfuriat, Ie
îşi revine şi îi spune pe un ton autoritar să plece imediat.
Pentru prima dată uzează de numele tatălui său prin care
pretinde că vorbeşte. Es pleacă cu capul plecat. Unta este
fericită, norocul îi surâde şi de data asta. Ie o ia de mână
şi o duce în locuinţa ei din piatră. Ţn noaptea asta nu s-a
întors acasă. Ia află de la Es unde este fiul ei, Unta a făcut-o
ca să se răzbune. Din clipa aceea i-a pătruns în suflet o
ură neîmpăcată împotriva prietenului său.
Dimineaţa
Ie se întoarce în palat şi se comportă de parcă nu s-ar fi
întâmplat nimica. Ia nu îndrăzneşte să-l întrebe unde a fost, de
frică să nu izbucnească în furie. Îl vede obosit, cu ochii
împăienjeniţi şi galben la faţă. În schimb Es îşi
revine repede şi îşi impune să nu-şi arate ura
faţă de fostul său prieten. Vrea să se răzbune într-un
mod mai aparte. Ar fi putut oricând să-l ucidă pe la spate, dar în
felul acesta nu ar fi câştigat nimica, fiindcă victima nu ar fi
ştiut niciodată că a căzut jertfă unei
răzbunări. Gândind în felul acesta, vine ca în fiecare dimineaţă
să-l învite la vânătoare. Ie însă este o fire care nu-şi
poate ascunde sentimentele în dosul unui paravan de ipocrizie, este crud ca
tatăl său şi procedează fără menajamente.
Văzându-l pe Es se indispune, nu-l mai suferă în anturajul său,
îi întoarce pur şi simplu spatele şi pleacă. Pentru a-i
arăta că o face intenţionat se uită mai întâi la el cu
insistenţă, dar tăcut. Acest afront îl sufocă pe Es. Nu
cumva i-a povestit Unta că a dormit la ea în seara aceea ? Și în fond
dacă a făcut-o, el nu este nici primul şi nici ultimul. Știe
că în toate serile se găsesc la ea tineri fără ca Ie
să se fi arătat faţă de ei supărat. În orice caz
ciudată purtare, gândeşte el. Se duce deci acasă, se
pregăteşte de vânătoare şi pleacă în fruntea grupului.
Ie rămâne în palat. Seara se întorc mai târziu cu o pradă bogată
şi prima care capătă o bucată mare şi o blană
frumoasă este Unta. Ia se află tocmai acolo, solul depune ofranda la
picoarele ei spunând că este din partea lui Es. Ia sare ca ars, se repede
la el îl apucă de umeri şi-l azvârle afară. Ţngrozit,
acesta aleargă la cel care l-a trimis şi-i povesteşte ce a
păţit. Auzind de atitudinea lui Ie, Es se hotăreşte ca de
acum încolo să nu mai meargă la el, fiind hotărât să-i
declare război. Din lupta care se va isca va ieşi unul
invingător şi acesta va fi conducătorul tuturor. Es dealtfel este sigur
că U nu se mai intoarce. Au trecut multe zile, atâtea cât trebuie ca
să fie vremea ploilor, cea călduroasă şi iar ploile şi
oamenii plecaţi nu s-au mai arătat şi nici nu au transmis vreo
veste, aşa că de când cu cearta cu Ie este hotărât să-l
doboare ca să devină el şeful cel mare. Arh
este străin de toate acestea, în afară de construcţiile sale, nu
se ocupă de nimica. În ultimul timp a intrat în cercul bătrânilor Sin
şi Si care s-au arătat foarte bucuroşi că au un al treilea
cu care pot discuta. Es nici nu-l mai informează de ce se petrece în
aşezare, ceeace pe el îl bucură, scutindu-l de neplăceri şi
nici la împărţirea hranei nu mai asistă Arh. Totuşi pentru
a nu-i da de bănuit că unelteşte, Es îl aprovizionează cu
tot ce trebuie. Pe Ie îl evită cât poate. Îşi face un plan ca
să-l răpună cât mai repede, însă în aşa fel să nu
cadă bănuiala asupra sa. Din punctul acesta de vedere o admira pe
Unta de felul cum a procedat cu Anan. Nu cunoaşte tot adevărul, dar
de prima dată când a fost la ea bănuise ce s-a întamplat,
fără să-şi închipuie care ar fi fost motivul ei. Ţn
acelaşi timp nu a încetat să ţină la Sena, acuma însă
sunt în joc anumite interese majore care reclamă o unire cu Unta, pe
deoparte şi pe de altă fiinţa îi place aşa cum a plăcut
tuturor celor care au intrat în graţiile ei. Nu pierde timpul, se duce în
una din seri la ea fără s-o anunţe şi fără
să-i pese că ar putea fi şi Ie acolo. Spre norocul lui o
găseşte singură şi spre uimirea sa constată că
este primit destul de rece. Camera este aranjată, cu pocalele din
piatră umplute cu băutura bună care i-a plăcut atât de mult
şi i-a dat senzaţii de fericire. Ea îi spune să plece
fiindcă în scurt timp va veni Ie. Îi spune că acesta îl
urăşte din seara când au fost împreună în albia râului şi
că are de gând să-l ucidă. Deci războiul este declarat pe
faţă de ambele părţi. Lucrul îl sperie într-o oarecare
măsură, fiindcă el nu este prea viteaz cu toată statura sa
atletică, care ar arăta altceva. La învitaţia lui Unta se
grăbeşte să plece, dar la ieşire se întâlneşte nas în
nas cu Ie. Se opreşte uluit locului şi vede în privirea sa
aceeaşi licărire pe care a observat-o în ochii lui în perioadele sale
de extremă agitaţie şi cruzime. Ie ţine în mână o
ghioagă de care nu se desparte niciodată. Es se retrage speriat dar
Ie îi taie calea împingându-l în acelaş timp cu putere spre peretele din
fund, lovindu-l la cap. Auzind zgomotul apare şi Unta, statura lui Ie este
impozantă, muşchii îi joacă ca deobicei sub piele. Es este ca
hipnotizat, cade în genunchi şi rămâne aşa nemişcat. Lui Ie
i se urcă sângele la cap, mai ales când o vede pe Unta, dar mai ales
laşitatea fostului său prieten care se dovedeşde a fi un fricos.
Furios la culme ridică bâta şi-l loveşte drept în creştetul
capului, Es cade la pământ într-un lac de sânge. Unta îşi pune
mâinile la gură să nu scape un ţipăt, nu că
spectacolul nu-i plăcea, că doar şi ea a ucis, ci ca să nu
atragă oamenii de afară. Lui Ie în schimb nu-i este teamă de
ceeace a înfăptuit, pleacă în grabă, îl cheamă pe Arh
şi pe cei doi bătrâni Sin şi Si, îi duce la faţa locului
spunându-le că a trebuit să-l pedepsească, fiindcă a vrut
să pună mâna pe putere şi să-l omoare pe U la întoarcere,
lucru dealtfel pe jumătate adevărat. Cadavrul este aruncat în groapa
din marginea aşezării şi nimeni nu are curajul de a mai comenta
ce s-a întamplat. În locul lui Es este numit Tec, acel care s-a arătat
atât de viteaz la gonirea turmei de mamuţi. Ţn felul acesta a
arătat Ie că nu este o jucărie în mâinile nimănui şi
că este un demn urmaş şi locţiitor al tatălui
său. Însă, deocamdată nu o doreşte, lăsându-l pe Arh
cu această treabă, aşa cum a voit U la plecare. Este mai comod
să se desfete în braţele Untei decât să se ocupe de conducere,
dar nici nu trebuie să se arate slab în faţa oamenilor, el care este
fiul celui ce coboară din Iane. Gândind în felul acesta, se arată
mulţumit de cele ce a înfăptuit. Crima în cercurile mari pot fi
oricând justificate prin motive de ordin statal sau politic, ca ceva necesar.
În asemenea cazuri nu contează viaţa unui om, principalul fiind ca
cel în cauză să obţină prin crimă ce doreşte.
Aşa a fost, aşa este şi aşa va fi. Unta işi dă în
curând seama în ce s-a băgat, deoarece Ie nu numai că nu le mai
permite celorlalţi tineri să pătrundă în locuinţa ei, o
supraveghează continuu, o terorizează când ea işi spune
dorinţa de a-şi revedea prietenii. Ţn scurt timp se
pomeneşte complet izolată şi sub puterea totală a lui Ie.
Ia a
aflat de cele ce a făcut fiul ei, ceeace la început nu i-a plăcut,
este totuşi mulţumită, fiindcă contrar celor ce credea
despre el că este un om fără veleităţi, constată
că este hotărât în acţiunile sale, un demn urmaş a lui U.
Nu odată a fost martora cruzimilor soţului ei, dar de fiecare
dată a fost convinsă că aceste metode nu pot decât să
aducă bunăstarea celor conduşi de el. Legătura cu Unta nu-i
place, dar nici nu o mai consideră ca ceva nelalocul ei, mai ales decând
nu mai este vizitată de prietenii ei. Amândouă femeile, mama şi
iubita, firi complet opuse, caută pe cât posibil să-l lase în pace,
ştiind că orice împotrivire l-ar întărâta mai mult, ceeace ar
avea efecte contrarii. Ie a dat doar dovadă de destulă autoritate
şi independenţă în gândire, ca să cedeze cu una cu
două. Concepţia stăpânirii unei singure femei a moştenit-o
tot de la tatăl său, Unta însă nu este ca Ia, ea nu a crescut cu
Ie împreună, la ea primează numai o plăcerea sexuală
puternică pe care un singur bărbat nu i-o poate satisface.
Sena
a aflat de moartea logodnicului ei şi l-a plâns mult timp. Abea mai
târziu, atunci când o fată este considerată bătrână de a
lua un bărbat, a găsit pe cineva care s-a îndurat de ea, mai mult din
milă. În felul acesta viaţa intră din nou în normal. Arh, Sin
şi Si continuă cu discuţiile lor, Tec şi-a luat postul în
primire, ducând aproape zilnic grupul de bărbaţi la vânătoere,
femeile culeg sămânţa din care fac terciul pe care acuma au
semănat-o în apropierea caselor, iar Ie cu Unta se distrează numai în
doi. El a prins gust la băutura care îi dă senzaţii puternice,
ameţeli plăcute. Acuma are timp să se gândească şi la
cei plecaţi. Ia îşi arată îngrijorarea de faptul că U cu ai
săi nu se mai arată. Au trecut mai bine de două ploi, două timpuri călduroase
şi nici o veste. La cererea mamei sale are Ie intenţia să
organizeze o expediţie pentru căutarea tatălui său, în
fruntea unei cete de bărbaţi, dar se răzgândeşte la
sfaturile lui Tec. La un drum lung fără a şti unde
duce nu se poate merge decât cu un grup mare, capabil să înfrunte toate
pericolele care s-ar ivi.
Omul
a învins mereu, cu toate că este mult mai slab fiziceşte decât marea
majoritate a fiinţelor din jurul său. Inteligenţa sa şi mai
ales spiritul de colectivitate l-au făcut să iasă mereu
învingator, ajungând în cele din urmă să domine chiar şi oarecum
asupra materiei, ceeace dovedeşte că nu ea este cea ce se poate
reproduce, să poată gândi, să se transforme prin ea
însăşi, ci spiritul imaterial ce face parte intergrantă din om,
acea stare a treia formă a existenţei, acest factor principal al
existenţei noastre conştiente care ne-a făcut tari,
stăpânii planetei Terra. Materia poate fi modelată in diferite forme
şi feluri, dar spiritul omenesc este la fiecare dintre noi un unicat care
totuşi face parte dintr-un tot armonic.
Peregrinările
lui U
Valea
Antari
La plecarea
sa cu marele grup în căutarea altor oameni pe care să-i supună
spre binele lor, după părerea sa, U este mulţumit că a
plecat să-şi ducă menirea care i-a fost hărăzită
de Iane la bun sfârşit, dar în subconştientul său este îndoit.
Nu cumva cel ce i-a adus vestea a avut halucitaţii, datorită
rănilor primite ? Întrebarea asta îl roade în tot drumul; nu o spune
nimănui ca să nu provoace nemulţumiri.
Întreaga
ceată este bine organizată în ceeace priveşte
împărţirea ei, însă de umblat umblă tot atât de dezordonat
ca la început când au plecat. În afară de grosul trupei, are mai multe
grupuri mici sub comanda a câte unuia mai viteaz, care au misiunea de a cerceta
terenul în toate direcţiile. Astfel întreaga hoardă umblă multe
zile, iar nopţile face opriri în locuri ferite, mai ales acolo unde sunt
arbori. Se trece din nou pădurea care înconjoară preeria mare în care
s-au aşezat, ajungând în locurile de unde au plecat cu ani în urmă,
dar nimeni nu mai manifestă vreun interes văzându-le. Nu se opresc
aici. Ţn zare se conturează, în zilele cu armosfera clară,
munţi înalţi. După câte îşi aduce U aminte, în jurul unor
asemenea munţi au fost văzuţi oameni, deci într-acolo trebuie
să meargă. Pentru ei un asemenea drum nu reprezintă ceva
neobişnuit, deoarece au încă în vine perioada nomadă. Serile fac
tabără, iar ziua umblă şi vânează pentru a avea
hrană suficientă. Se merge astfel mai bine de trei săptămâni fără a
face un popas mai lung de o noapte. Până la urmă îi cuprinde oboseala
pe toţi, se aud voci care cer întoarcerea.
U nu vrea să se arate de data asta autoritar,
fiindca îi este teamă de o răscoală în masă. În seara
acelei zile alege un loc mai înalt şi spre mulţumirea tuturor promite
o odihnă de mai multe zile. Imediat se trece la amenajarea locului, la
construirea unor colibe mai rudimentare, numai pentru adăpost în cursul
nopţilor şi la procurarea celor necesare de ale gurii. Lui i se face
o colibă mai arătoasă unde se aşează împreună cu
An şi câţiva din comandanţii lui. De aici se văd
munţii mult mai aproape, la circa două, trei zile de mers. Unul din
motivele pentru care a comandat popasul este, fiindcă îşi dă
seama că escalarea munţilor va costa multă energie, oamenii
trebuind să fie odihniţi. Unii din bărbaţii mai maturi
povestesc că acolo în munţi se refugiază câteodată grupe
mai mari, că în vârfurile lor înzăpezite rezidează Iane şi
ai săi, că nimeni nu a ajuns vreodată sus. U este fericit
că el fiind descendet din Iane, acesta nu-i va fi potrivnic.
Pentru
a cerceta locurile sunt trimise din când în când mici cete să vadă
dacă vor întâlni oameni, care pătrund in văi, dar niciunul nu a
întâlnit pe cineva. Deocamdată au ajuns numai la dealurile din faţa
munţilor. Timp de câteva zile se repetă incursiunile, mereu
fără rezultat. Dar, în a patra zi, ajungând aproape de poalele unui
munte majestuos când şi-au pierdut aproape speranţa, este adusă
o femeie speriată. Este tânără şi vorbeşte un grai pe
care nimeni nu-l pricepe. Cu toate că în oastea lui se vorbesc două
limbi şi una a treia amestecată, niciuna nu se aseamănă
măcar pe dedeparte cu cea pe care o vorbeşte femeia. Este
îmbrăcată într-o blană mai frumos lucrată şi nu
brută cum poartă oamenii lui U, iar în picioare poartă piei de
animal prinse cu benzi subţiri din coajă de copac. Faptul că are
sub blană o îmbrăcăminte făcută din ceva moale care nu
seamănă nici cu coaja de copac şi nici cu pieile, îi miră
foarte mult. Ţn realitate aceasta este un fel de ţesătură
făcută dintr-o plantă care creşte prin aceste locuri, pe
care oamnii de s-au deprins s-o prelucreze, confecţionând
îmbrăcăminte şi alte obiecte necesare. Dealtfel
ţesătura este foarte brută şi simplă, dar moale la
corp. Clima este aici în preajma munţilor mai rece ca locurile de unde vin
ei. Nopţile sunt reci şi umede ceeace face ca oamenii lui U să
sufere de dese boli. Pentru a se apăra de frig s-au învelit cu o droaie de
blănuri peste corp şi cap, dar picioarele erau tot goale şi
mulţi aveau tălpile însângerate de pietrele ascuţite.
U nu
se poate înţelege cu femeia adusă; la toate întrebările lui ea se
uită speriată, incapabilă să scoată măcar un
cuvânt. Abea după un timp obsearvă că poartă la gât un
şirag din pietre viu colorate, predominând roşu şi verde. Pe
frunte este vopsită cu dungi roşii şi în dreptul gâtului în
negru. Părul îl are strâns coc deasupra capului. U vrea să se apropie
de ea dar femeia se retrage şi fuge în fundul colibei lui rudimentare.
Solul care a adus-o povesteşte că mergea pe o cărare spre
muntele din faţă, că era singură, nefiindu-i teamă de
fiare. La vederea lor a rupt-o la fugă, strigând după cineva,
însă nimeni nu a venit în ajutorul ei. U o trimite în altă
colibă făcută în grabă să se odihnească şi
să-şi revină. A doua zi dis de dimineaţă se pomeneşte
cu ea în coliba sa, înainte ca ceilalţi să se trezească. Are un
aer mult mai liniştit şi nu mai dă dovadă de teamă,
din contra, are o privire autoritară, mişcări sigure şi
vorbeşte mult, întrebuinţând cuvinte mai lungi ca ale lor. U
înţelege că îi pune fel de fel de întrebări şi îi pare
rău că nu-i poate răspunde. Femeia întrebuinţează
toată fantezia cu care este dotată ca să se poată face
înţeleasă; pentru asta saltă în sus, face gesturi largi cu
mâinile şi o rupe la fugă când vrea să spună că nu a
reuşit să le scape, dar toate acestea se arată inutile. Dupa ce
termină se uită mirată la el şi în acelaş timp
dezamăgită că nu s-a putut face înţeleasă, ca în cele din urmă, spre marea
stupefacţie a lui U, izbucneşte în râs, ceeace pe el nu-l
supără. Cu toată firea sa posacă, lipsit complect de humor,
râsul acesta cristalin îl amuză, uitând că se datoreşte faptului
că atitudinea lui mirată i s-a părut femeii caraghioasă.
Această femeie are o inteligenţă care stă deasupra celei a
lui U. Ea bănuieşte ce urmăresc oamenii lui U, încearcând
să-l facă să înţeleagă că nu este bine ce face, că
ei sunt mulţi în munţi, că nimeni nu a reuşit până
acuma să-i supună. Au venit şi alţii dar au fost
decimaţi, ei pricepându-se în lupte de munte, care sunt cu totul diferite
de cele ce se duc în câmpii, care era oarecum specialitatea lui U. Numai cei ce
li s-au alăturat au fost bine primţi.
Ţn
mintea lui brută, dar ageră şi şireată se
conturează imaginile pe care ea a încercat să i le sugereze şi
pricepe în cele din urmă ce a vrut să zică. Gândeşte
că este bine să se arate faţă de această femeie
bizară blând. Îi spune pe limba lui că nu doreşte să-i
cucerească, ci că au plecat la vânătoare, întâlnind-o
întâmplător. Pentru a se face înţeles întrebuinţează
aceleaşi mişcări ca ea, ceeace are succes. Îi dă să
înţeleagă că doreşte să-i cunoască pe aceşti
oameni de munte, să aibe legături paşnice cu ei şi prin
mişcările ei pricepe că ea este fata căpeteniei tuturor
celor ce locuiesc în munţi, că ei sunt mulţi,
împrăştiati prin toată regiunea. Văzând că a fost
înţeleasă femeia se retrage în coliba ce i-a fost dată. Peste o
zi şi o noapte ea se reface şi cere să i se permită să
meargă acasă. U ridică odihna înainte de vremea stabilită
şi dă ordin de plecare la drum. Se mai umblă o zi întreagă
iar în cea următoare ajung la o cărăruie care duce în
munţi, cu stânci în dreapta şi în stânga. U consideră, după
ce se sfătuieşte cu An că nu este bine ca întreaga ceată
să pornească în sus, deoarece dacă ar fi o capcană vor
pieri cu toţii. Alege deci un grup mai mare, promiţând femeii, care a
refuzat să le spună cum o cheamă, că vor s-o ducă până acasă, s-o apere
de pericole şi să se prezinte tatălui ei pentru a-l saluta. Ea
acceptă cu bucurie şi o ia înainte. U se pune în fruntea grupului şi
o urmează de aproape. Valea se îngustează pe măsură ce
înaintează. Grosul cetei este lăsat la capul văii sub comanda
lui An, cu misiunea de a porni în căutarea lor în cazul că până
seara nu vor fi înapoi. După un mers destul de anevoios, cu urcuşuri
abrupte, se deschide deodată în peretele unei stânci înalte o gură de
peşteră. Oamenii lui U se uită îngroziţi în întunerecul
dinăuntru şi o parte refuză să intre, cu toate că
femeia îi pofteşte cu zâmbetul pe buze. Însă ceeace îi sperie şi
mai mult este faptul că aparent din cauza liniştei de aici s-ar
părea că prin aceste locuri n-ar trăi ţipenie de om,
totuşi U simte ceva, ceva ce nu poate defini. Simţul lui nu l-a
înşelat niciodată. Văzând că oamenii ezită, femeia
dispare de după bolta grotei, înainte ca U să aibe timpul s-o
oprească. El rămâne perplex, simte cum toţi ochii sunt
aţintiţi asupra sa. Oamenii se strâng în jurul său să
vadă ce va urma şi ce zice cel mare. El socoteşte că
acţiunea ar putea să-i ştirbească din autoritate, mai ales
că este coborâtor din Iane. Ţn sinea sa se sperie, cum de a fost atât
de încrezător în ea şi nici nu s-a asigurat dacă este
sinceră sau vrea să-l ducă prin şiretenie la pieire. Nu mai
stă prea mult pe gânduri şi ordonă imediata retragere. Oamenii
nu trebuie să simtă prea mult că ezită, căci ceeace
s-a întâmplat cu femeia ar putea da naştere la o revoltă, ori tocmai
de aşa ceva nu are nevoie acuma. Nu trebuie pierdută nici o
secundă.
U
merge în fruntea grupului dar nu în direcţia de unde au venit, ci tot
înainte. La un moment dat valea se lărgeşte din nou. De frica unui
atac caută un loc unde să se poată baricada. Trimite pe unul din
oameni să se ducă la grupul mare să-i anunţe să se
pregătească de luptă, dar numai după ce el va ordona
aceasta. Pentru apărare se alege un vârf de stâncă care are sus un fel
de căldare cu metereze, minunat loc de refugiu şi de apărare.
Acolo găşeste multe pietre răzleţe de care s-ar putea
folosi la nevoie. Ajunşi sus, oamenii se împrăştie cu privirile
în toate direcţiile. De aici se domină o parte din vale. U se
uită înapoi, dar nu apare nimeni. Faptul că s-a aşternut o
linişte deplină, numai murmurul apei şi al vâtului se mai aude,
îl pune într-o situaţie foarte proastă, nu ştie ce să
creadă, nu vede nimica şi nici o mişcare care ar da semne
că acolo ar trăi oameni. Regiunea este stâncoasă prin
excelenţă, bătută de razele de soare, ici şi colo câte
un arbust mărunt sau câte un zmoc de iarbă iese din
crăpăturile vreunei stânci. Munţii nu sunt prea înalţi dar
foarte abrupţi şi stâncoşi, formând un masiv destul de mare în
mijlocul uriaşei prerii din jur. U şi oamenii lui se baricadează
în vârful stâncii şi aşteaptă. El nu le explică care este
situaţia, însă parte au înţeles ce pericole îi pândesc.
După o aşteptare zadarnică de câteva
ore U formează un grup mic, din cei mai vânjoşi şi
curajoşi, lasă restul pe loc şi porneşte spre deschizătura
de grotă pe unde a dispărut femeia. Trimite un al doilea sol spre
grupul mare care a rămas la intrarea în vale, ordonă celor din vârf
să se unească cu ceilalţi şi el cu ai lui o porneşte
spre intrarea grotei. Lasă vorba că dacă până seara nu vor
ieşi, să caute să intre şi să-i salveze. De data aceasta este hotărât să joace cartea cea mare, doar nu
se va lăsa păcălit şi dus de nas de o femeie. Ajuns la
intrarea în grotă are un moment de ezitare. De aici se vede stânca unde
sunt ceilalţi şi constată că privind în sus nici nu se vede
că ar fi oameni acolo, atât de bine se poate cineva ascunde prin aceste
locuri, deci nu este imposibil să fie supravegheaţi în
permanenţă şi la un momenmt dat chiar atacaţi prin
surprindere, fără să mai aibe posibilitatea de a se apăra.
Însă situaţia este de aşa natură că nu mai poate da
înapoi, trebuie să meargă înainte cu orice preţ. Pătrunde
deci primul în întunerecul din faţa sa, urmat de apropape de cei
câţiva pe care i-a luat cu el. Cu
cât avansează cu atât se face mai întunerec, până la un moment dat
când nu se mai vede absolut nimica. Drumul este bun, fără obstacole,
dând impresia că este umblat, dar nu se aude şi nu se vede nimica.
Liniştea îi sperie, numai un uşor sursur de apă se aude din
adâncuri, fără să se poată şti din ce direcţie.
Pereţii grotei se îngustează pe măsură ce avansează,
ceeace le permite să se ghideze pipăind cu mâinile. Foc nu ştiau
să facă şi nici nu au găsit vreunul pe apropape. Nici acel
lichid gros care arde nu se găseşte pe aici, aşa că alta soluţie
nu este decât să umble ca orbeţii. Fiecare strânge cu putere arma
gata de atac. Cu cât merg cu atât liniştrea devine mai deplină
şi nu se mai aude nici apa curgătoare. Atenţia le este
încordată la maximum, iar enervarea creşte fiindcă nu ajung la nici
un capăt. Deodată coridorul se lăţeşte din nou. U îi
sfătuieşte pe oameni să fie prudenţi să nu se
prăvalească în vreo prăpastie. El umblă în frunte cu cea
mai mare luare aminte şi în cele din urmă se lasă în jos în
patru labe. Este mai sigur şi mai practic, necesită o atenţie
mai mică, dând o stabilitate mai mare, simţind toate
denivelările. Deasemenea în felul acesta poate să pareze orice atac.
Vocile lor se aud cu ecou repetat şi de frică nici nu mai îndrăznesc
să scoată cel mai mic sunet. Fiecare lovitură de piatră
şi de fiecare dată când ating cu bâtele pământul se
amplifică zgomotul, ca până la urmă să dispară. În
mintea oamenilor se naşte părerea că intră în
împărăţia lui Uni, cel pe care l-au gonit la plecare cu dansul.
U îi linişteşte spunându-le că Uni nu are intenţia să
le facă vreun rău deoarece el îi apără, el care este
coborâtor din Iane, ceeace îi mai linişteşte. Dealtfel nici U nu este
lipsit de teamă şi groază. Întunerecul şi liniştea îi
provoacă o senzaţie de frică profundă. Grupul înaintează
totuşi în virtutea unei inerţii care îi trage fără să
vrea înainte, dându-le puterea să reziste. Spre mulţumirea tuturor
grota se îngustează din nou, atât de mult încât deabea poate avansa un
singur om în picioare. La un moment dat se simte un iz de arsură, miroase
de parcă s-a ars iarbă cosită, dar tot nu se aude nimica. Dispărând ecoul care le-a făcut frică, au curajul să
vorbească, să scoată sunete. Nici nu ştiu de cât timp
umblă, dacă afară mai este lumină sau s-a întunecat
deabinelea. Întunerecul le-a luat simţul timpului trecut. Cu toate că
nu umblă decât de puţin timp li se pare că a trecut mult mai
mult. Fiecare a luat cu el în săculeţul din piele o bucată mare
de carne pe care acuma o mănâncă cu plăcere. Numai foamea îi
chinuieşte, setea încă nu prea mult. Obosiţi, oamenii se
trântesc să se odihnească şi adorm repede în frunte cu U, care
nici el nu este scutit de aceste chinuri. Nu ştiu cât au dormit, dar U se
trezeşte primul, speriat că nu vede nimica; îşi aduce însă
imediat aminte în ce situaţie se află şi cu un răget îi
trezeşte şi pe ceilalţi, care sar ca arşi în sus, tot atât
de speriaţi. Spre uimirea lor, după nici o jumătate de oră
apare deodată în faţa lor lumină. Fericiţi aleargă
într-acolo, se azvârle în genunchi, ridică mâinile spre cer şi
mulţumesc lui Iane că nu i-a lăsat în întunerec. U face lafel
şi-şi aduce aminte de fuga sa de pe meleagurile cutremurate de
vulcani; acuma are aproape aceeaşi senzaţie ca atunci când a
scăpat cu Ia şi s-a văzut în afara pericolului. Uitându-se mai atent
obsearvă că în faţa lor se deschide o vale adâncă,
imposibil de umblat, mai prăpăstioasă decât cealaltă, cu
pereţii abrupţi şi stânci ascuţite. Nici aici nu se poate
vedea dacă este viaţă umană prin apropiere. Ei se află
pe o mică platformă în peretele stâncii, ca un balcon, fără
nici o potecă. Se găsesc pur şi simplu suspendaţi deasupra
prăpastiei fără să poată înainta. La perspectiva
că ar putea fi măcelăriţi, U se alarmează. Altă
posibilitate decât să se întoarcă în grotă nu au, deci dă
ordin în acest sens. Perspectiva nu prea îi încântă pe oameni, având
însă între a alege a rămâne aici şi a se salva, tot soluţia
întoarcerii pe aceaşi cale este cea mai bună. După o odihnă
scurtă umblă iar prin aceste coridoare întunecoase şi la
urmă se găsesc iar de partea cealaltă. Este zi, soarele se
află încă destul de sus, luminând fundul văii. Între timp au
sosit şi oamenii lui An. Mulţimea lor umple toate potecile şi
este agitaţie mare. Văzând că U nu apare, deoarece au lipsit
atâta timp, An organizează un grup mai mare care să
pătrundă în grota să-i caute, dar nu mai este nevoie, deoarece U
îşi face apariţia. La ieşirea lor din grotă se produce un
vacarm de nedescris. Toţi cei apropape o mie de bărbati fac roată
în jurul lor privindu-i cu interes de parcă s-ar fi întors din cine
ştie ce expediţie. U inspectează gloata, oamenii se dau cu
respect laoparte la trecerea lui, apoi se duce la An care stă pe o
stâncă urmărind întreaga scenă. Pentru prima oară poate fi
văzut U surâzând. Este mulţumit că totul s-a isprăvit
deocamdată cu bine; ce o să facă deacum încolo este altceva. An
raportează că nu a întâlnit ţipenie de om, dar că a
simţit şi simte în permanenţă că sunt observaţi
din locuri ascunse care nu se pot vedea, ceeace îl enervează, atât pe el
cât şi pe oameni. U este foarte surprins de cele întâmplate. Ţn orice
caz grota are şi alt drum care duce undeva, pe care ei nu l-au găsit,
căci altfel femeia nu ar fi dispărut fără urmă.
Marea
ceată de bărbaţi înoptează în jurul stâncii pe care s-au
baricadat înainte de a intra în grotă, toţi claie peste
grămadă, din cauza locului strâmt. Dimineaţa U trimite un grup
mai mare ca să vâneze şi după ce strânge destule provizii pentru
două zile dă ordin de plecare. De întors de unde au venit nu se poate
în nici un caz, deoarece aceasta ar însemna o renunţare şi în
acelaş timp o înfrângere totală care ar putea duce la pieirea sa,
ceeace nu doreşte în nici un caz. Hotăreşte deci să
pornească pe una din potecile spre interiorul masivului. Locul fiind
destul de îngust, oamenii umblă mai mult în monom, ceeace face să se
lungească pe tot parcursul văii pe o distanţă destul de
mare. Lui U nu-i convine asta, deoarece în felul acesta sunt foarte
vulnerabili. Opreşte deci înaintarea într-un loc mai larg şi
aşteaptă ca toată lumea să se adune în jurul său.
Formează mai multe grupe mici care să umble compact, la distanţe
scurte una faţă de alta. În felul acesta se poate preîntâmpina mai
bine orice atac. Se înaintează din ce în ce mai greu, fiindcă panta
se accetuiază, iar spre prânz oamenii deabea se mai ţin pe picioare,
fiind obişnuiţi cu stepele. Căldura devine apăsătoare
şi lipsa de apă se face simţită. Pietrele se încing ziua la
maximum, frigându-le tălpile. Unii înaintează în salturi, iar
alţii se aruncă din când în când la pământ de durere. La un
moment dat unii din cei ce cad nu se mai ridică şi delirează. U
dă ordin de oprire şi regrupare. Nu au umblat nici măcar
până seara şi au avansat foarte puţin. Uitându-se înapoi vede jos
locul de unde au plecat. Trebuie aşteptat până dimineaţa când
este mai răcoare şi pietrele nu ard aşa de tare. Fiecare se
culcă unde găseşte mai multă umbră şi nimeni nu
ar mai fi putut să-i urnească din loc, nici cu ameninţarea cu
moartea.
U este disperat; nu vede nici un ţel al acestei
înaintări în deşertul muntos care se întinde în faţa lor, un
necunoscut înfricoşător, ceva care îi face parcă să-i
îngheţe sângele în vine. Liniştea şi nemişcarea care
învăluie tot îi provoacă pentru prima oară o teamă
puternică, dar dispariţia fără urmă a femeii îl
frământă mai mult ca orice, dându-i în acelaş timp noi
speranţe. În orice caz prezenţa ei prin aceste meleaguri arată
că sunt locuite, nu se poate altfel, fiind este posibil ca ei să fi
apucat un drum greşit, care ar putea să-i ducă la pieire, lucru
pe care oamenii de aici îl ştiu, motiv pentru care nici nu-i atacă. Gândul acesta nu-i place
deloc. Dacă femeia ar fi fost de bună credinţă, mai ales
că s-a purtat cît se poate de frumos cu ea, ar fi trebuit să le arate
calea cea bună şi să nu-i lase să urmeze una care să-i
aducă nicăieri. Nici măcar munţii de la care a fugit când a
fost încă adolescent, când au pierit toţi ceilalţi, nu au fost
atât de neprimitori în timpul cutremurului şi al erupţiei vulcanice.
Până în cele din urmă se hotăreşte să nu-şi
pună aceste probleme, să caute mai bine să iasă cu orice
preţ din încurcătură, cât mai este timp pentru asta, adică
cît timp oamenii se mai ţin pe picioare. Dar
nici a doua zi nu se poate pleca, deoarece majoritatea nu se pot mişca.
Formează deci un grup din cei mai sănătoşi care să
mearga să caute apă. De data asta are noroc, ei se întorc cu pungile
pline cu o apă răcoroasă şi binefăcătoare. Îi
trimite deci pe rând ca toată lumea să se sature de apă, spre
mulţumirea tuturor, căci în felul acesta se mai refac. În seara
aceleiaşi zile se aude mult zgomot şi agitaţia creşte. An
vine la U speriat, spunându-i că unul din bărbaţi îi
montează pe ceilalţi, vrând să-i convingă să se
întoarcă. Pentru a salva situaţia se hotăreşte să
facă un nou sacrificiu. Se duce personal la faţa locului şi
fără prea multă vorbă îl ucide pe rebel cu bâta, în
văzul speriat al celorlalţi, ceeace are totuşi darul de a
linişti spiritele pe moment. Încă odată este convins că
numai în felul acesta poate conduce ca să-şi atingă marele
ţel ce şi l-a propus. Crima ca mijloc de a stăpâni a fost în
toate timpurile, este acuma şi va fi şi în viitor mijlocul prin care
firi criminale caută să dicteze semenilor lor felul de a trăi
după concepţia şi în folosul lor şi pentru a nu fi
opriţi în zelul lor de a obţine puteri depline, cer supunere
totală faţă de ei. Orice dictator nu poate să
stăpânească decât prin crimă şi asuprirea semenilor
săi, prin ipocrizie, ridicarea propriei sale persoane la culmi pe care
altfel nu le poate atinge niciodată. Democraţie şi
dictatură sunt două noţiuni ce se resping ca doi poli opuşi
al unui magnet. În ultimul timp însă mare parte din omenire nu mai
acceptă să fie oprimată. Din nefericire însă, mai răi
decât oprimatorii sunt cozile de topor şi acoliţii lor, aceste
fiinţe viermi care pentru un blid de linte sunt în stare să-şi
vândă propria lor familie. Multe distrugeri ale culturii mondiale, acest
bun al fiecărui neam, se datoreşte acetor oameni viermi pentru care
cultura este un rău ce trebuie înlăturat.
A
doua zi U nu mai ţine seamă de doleanţele oamenilor săi
să mai rămână încă o zi în repaus şi comandă
pornirea la drum. Fără să crâcnească oamenii se rânduiesc
aşa cum li se ordonă şi în cel mai scurt timp se găsesc din
nou la drum. Spre prânz grupul se înşiră din nou, fiecare
căutând să se bage cît mai la umbra stâncilor să se
ferească de arsurile pietrelor înfierbântate de soarele cald al
tropicelor. Seara, înainte de apusul soarelui U comandă oprirea şi
trimite totodată un mic grup în
cercetarea împrejurimilor. Înainte ca soarele să se ascundă după
stânci, ceata apare cu veşti bune. Pe lângă faptul că au
găsit un izvor la o intrare de grotă, au văzut în depărtare
turme mari de vite cornute, din acestea pe care femeile lor le mulg ca să
le bea laptele. Însă pentru a ajunge pâna acolo este necesar să
străbată coama muntelui din faţă, care are o pantă
destul de abruptă, cu pietre care se desprind, prăvălindu-se la
vale. Vestea îl bucură pe U. Dimineaţa va porni foarte devreme,
încă înainte de răsăritul soarelui, ceeace
împărtăşeşte oamenilor, spre marea lor bucurie.
Speranţa că calvarul se va termina îi însufleţeşte pe
toţi. Urcuşul este extrem de greu, în permanenţă sunt
nevoiţi să se apere de pietrele care cad asupra celor
rămaşi în urmă. Spre norocul lor sunt mici şi le
provoacă numai răni fără importanţă. Oamenii mai
mult se târăsc decât umblă, fiecare depunând ultimul efort ca să
ajungă sus. Până în cele din urmă sunt răsplătiţi
de splendidul peisaj care li se arată în faţă. Nu le vine
să creadă, de aici se deschide o vale lungă şi lată
cât se vede cu ochii, înconjurată de aceşti munţi ca nişte
metereze. Valea este numai verdeaţă, ca un paradis, cu pomi
înalţi pe care cresc fructe gustoase. An crede şi spune oamenilor
că aici începe ţara lui Iane, lucru de care nu se îndoieşte
nimeni, nici măcar U, care fiind descendent din el a fost
călăuzit până aici, după ce l-a trecut prin diverse
încercări.
După
o scurtă odihnă, se dă ordin de coborâre. Pe versantul acesta se
intră brusc parcă pe alte meleaguri. Aerul devine mai răcoros,
lighioane mari şi mici mişună peste tot şi totul pare atât
de feeric că nimeni nu se mai simte obosit. Numai alţi oameni nu
apar, spre disperarea lui U. Era convins că măcar acuma va putea
să-i vadă. După bucuria că a scăpat de regiunea
aridă, simte acuma că în dosul acestei linişti se ascunde ceva;
este probabil o metodă de luptă a celor de aici. După ce vor fi
aproape complet epuizaţi vor căuta să-i nimicească. Pentru
a preîntâmpina această eventualitate, trebuie să ia toate
precauţiile. Oamenii sunt aproape goi, blănurile de pe ei s-au rupt,
sunt murdari de praful care s-a prins de sudoarea pielii, iar din cauza
drumului extrem de greu pe care l-au făcut deabea de se mai târâie. U
îşi dă seama că în felul acesta nu va putea duce o luptă
care să-i ducă la victorie. Ordonă deci oprirea şi se
retrage cu ai lui printre ierburile imense în care au pătruns, în aşa
fel ca să fie cât mai bine camuflaţi. Alege un loc mai umbros, cu un
pârâiaş care curge uşor la vale. Pe aici se găsesc animale mici
uşor de vânat. Are de gând să rămână mai multe zile pentru
odihnă şi refacere, după care să pornească la
cucerirea raiului care se arăta. Vrea să vină înapoi ca
stăpân, să-i ducă pe cei lăsaţi aici şi nu pe
eventualii oameni de aici în aşezarea pe care a părăsit-o. În
aceste locuri se arată alte condiţii, putând să-şi exercite
dreptul de a conduce asupra unei regiuni mai întinse, aşa cum visează
mai de mult timp. Dar, orice reuşită presupune şi o organizare
prealabilă. Spre norocul lui nu au fost atacaţi până acuma
şi au reuşit să ajungă cu bine pe aceste meleaguri
frumoase. Probabil că cei de aici nu au scontat că el cu oamenii
săi să poată străbate acest masiv stâncos şi
neprietenos.
Consemnul
era ca nimeni să nu se îndepărteze prea mult de locul unde s-au
aşezat, iar la vânătoare merg în grupuri mici în direcţia
opusă de unde pasc animalele cornute. Oamenii se refac încetul cu încetul
şi prind din nou viaţă. Într-o dimineaţă se văd
în depărtare, spre un perete de stâncă, dâre de fum; fiind la
distanţă mare nu se poate distinge dacă sunt şi oameni.
Peste câteva zile trimite patru oameni în recunoaştere sub comanda
directă a lui An, spre acel locuri. Seara la întoarcere ei vin cu
veşti senzaţionale. Au ajuns până aproape de o aşezare mare
de oameni, cu mult mai mare ca a lor, care se întinde pe întreaga vale care se
deschide în partea cealaltă a cesteia unde sunt acuma. Aici locuiesc
oamenii în grotele care se deschid în dreapta şi în stânga unui defileu
îngust, extrem de bogat în izvoare şi verdeaţă luxuriantă.
Sunt mulţi bărbaţi şi femei, unele îmbrăcate mai
deosebit, lafel ca femeia care a dispărut, iar altele mai
sărăcăcios care transportă în urma celorlalte fel de fel de
poveri. Cu toţii au o înfăţişare mai aparte. Parte din
oameni poartă în picioare un fel de blăni care îi apără de
colţurile stâncilor. Ţn faţa deschiderii fiecărei grote
arde un foc mare, înteţit în permanenţă cu cregi. U rămâne
uimit de cele auzite. Cum de vor putea ei să lupte cu atât de mulţi
oameni şi mai ales dece femeia nu a dat alarmă, însă după
spusele celor care au plecat în recunoaştere, în vale este o oarecare
agitaţie; unii bărbaţi aleargă în dreapta şi în
stânga, agitând nişte beţe care au prinse în vârf un singur adaus
ascutit. N-au ştiut să spună din ce este, dar după
părerea lui U sunt bucăţi de os. Beţele sunt subţiri
şi unii le azvârle cu dexteritate la ţintă. Deci se
pregătesc de luptă, aşa că nu mai au mult timp de
aşteptat. Deoarece odihna s-a
terminat, oamenii s-au refăcut destul ca să facă faţă
unui atac şi chiar să atace.
După
o organizare rapidă, prea multe nefiind de făcut, fiindcă
grupele mai mici au fost formate mai de mult, întreaga trupă porneşte
din nou la drum. De data asta iau cu ei pietre, neţinând seama că ele
se găsesc peste tot în aceste locuri, dar este mai bine să le aibe
asupra lor, nu să le caute în momentele cele mai grele. Mulţi
şi-au confecţionat din coaja copacilor acele sfori cu ajutorul
cărora să poată azvârli pietre la distanţe mai mari. U este
fascinat, vrea cât mai repede să vadă cu ochii săi minunea.
Aşa ceva a visat şi ce noroc, tocmai peste aşa ceva a dat.
Oamenii înaintează încet, în grupuri compacte cu capetele aplecate să
nu fie văzuţi din iarba mare. Din când în când fuge din calea lor
câte un animal speriat sau se ridică cârduri de păsări care
îşi au aici cuiburile. Când apare
aşezarea destul de vizibilă, dar încă destul de departe ca
să se distingă siluetele oamenilor, U comandă ca toată
lumea să înainteze târâş. Cei care au fost înfrânţi de el cu
mulţi ani în urmă îşi aduc aminte că tot aşa au fost
luaţi prin surprindere. Și de data asta U procedează bine, nu sunt
observaţi, mai ales că din cauza agitaţiei din vale nimeni nu a
părăsit locurile. Înaintarea este grea şi obositoare, unii vrând
să se ridice dar sunt imediat loviţi cu brutalitate de către
şeful grupei sau de U personal care merge în picioare ascunzându-se în
dosul copacilor, ridicăturilor şi în iarba care îi înconjoară.
Patrulează în permanenţă printre oameni, îndemnându-i să nu
vorbască sau să se ridice în picioare şi de cele mai multe ori
îi ameninţă cu moartea. Atacul prin surprindere este tactica lui cea
mai bună, care niciodată nu a dat greş. Dar, nu pot ajunge seara
la capăt, mai au mult de mers în felul acesta, aşa că cel mai
bun lucru este o odihnă. Fiecare mănâncă din provizia pe care o
are şi toţi se culcă cu gândul că ziua de mâine va fi cea
mai grea după atâta timp de la plecarea de acasă. Unii se gândesc la
femeile şi copiii pe care i-au lăsat în urmă. Dimineaţa se
porneşte cu forţe noi, tot târâş. Pentru a nu-i obosi prea mult
se face din când în când câte o pauză mai mică. Spre prânz în fine
ajung mai aproape de prima dâră de fum, acuma se pot distinge bine oamenii
din jurul focului, care prăjesc bucăţi mari de carne.
Bărbaţi, femei, copii stau laolaltă şi mănâncă. U
este foarte mirat văzând roind în jurul lor animale din acelea mici pe
care de atâtea ori le-au vânat ; mulţi se amuză
aruncăndu-le oase pe care le
sfarmă în dinţi mâncându-le. Din când în când se încaeră, sfâşâindu-se
unele pe altele spre marele haz a celor din jur, mai ales al copiilor. Unii
i-au luat chiar cu ei în aşezare şi i-au domesticit. Fără
ca U să observe, unul din oamenii săi, în loc să stea
nemişcat, avansează prea mult fiind sinţit de aceste animale
care se reped asupra sa scoţând lătrături sălbatice. Nici
nu a avut timp să se apere, fiind sfâşâiat în zeci de
bucăţi. Dar totul nu se opreşte aici şi celelalte animale
se reped la ei. Nu mai este timp de pierdut, peste câteva secunde vor fi
descoperiţi, aşa că cel mai bun lucru este să dea semnalul
de atac, mai ales că oamanii săi au doborât aceste animale cu bâtele,
ceeace a provocat un vacarm de nedescris. U se ridică în picioare, spre
uimirea celor din jurul focului, cari la început nu ştiu ce se petrece.
Primul care trebuie să atace este An cu ceata sa care se află mai departe
spre dreapta în partea cealaltă a văii. U nu prea are mare încredere
în metodele sale de luptă, deoarece în afară de credinţă
faţă de el şi putere fizică nu dă dovadă de
inteligenţă, din care cauză de când au plecat nici nu i-a dat
multe misiuni în care se cere initiaţivă. Pentru a nu da greş îl
învaţă exact ce are de făcut, sfătuidu-l să nu se
abată în nici un caz de la instrucţiuni, căci altfel va merge la
pieire sigură. An îi promite că va face întocmai cum i s-a spus, mai
ales că U îi promite că va avea puteri mari în regiunea pe care o vor
stăpâni. Ca tactică de luptă uzează de un şiretlic
care era cât p-aici să dea greş din cauza câinilor care i-au atacat,
dar procedând cu repeziciune, salvează situaţia. La răgetul
său obişnuit în asemenea ocazii, oamenii se reped scoţând urlete
înfricoşătoare, agitând bâtele mari în mâini, fugind spre cei care
stăteau paşnis în jurul focului. În mijlocul lor se produce o
panică teribila. Femeile şi copiii fug în grotă ţipând, iar
bărbaţii formează la intrare un semicerc, agitând suliţele
lungi pe care le au asupra lor, gata pregătite pentru orice eventualitate.
Armata lui U este cu mult mai crudă şi sălbatecă decât
aceştia. Cu el în frunte se reped asupra micului grup care se apară
vitejeşte, aruncând cu pietre imense asupra lor, urlând fioros şi
lovindu-i cu bâtele. Văzând cu ce forţă sunt atacaţi
şi căzând mulţi dintre ei, cei rămaşi se
refugiază la intrarea strâmtă a grotei, formând un zid de apărare.
Ţn acelaşi timp se alarmează şi alte grupe din celelalte
grote, iar din depărtare se aude zgomotul atacului lui An care
procedează lafel, urmând întocmai instrucţiunile care i s-au dat, dar
el este mai crud, deoarece nu se gândeşte la ce va urma, pe când U vrea
să-i cruţe cît poate să câştige lupta cu cât mai
puţine victime de ambele părţi, căci altfel nu şi-ar
mări numărul supuşilor. Din primul atac An pătrunde în
grotă, după ce i-a ucis pe cei de afară, măcelărind
absolult pe toţi, până la unul, apoi cu aceeaşi forţă
porneşte la atacul celeilalte, însă aici găseşte o
rezistenţă mai serioasă. Oamenii şi-au dat seama ce se
întâmplă şi au pornit în grabă să se regrupeze, formând o
unitate mai numeroasă cu care să reziste atacurilor. În primul rând
se strâng în faţa grotei atacate, urmărind tactica lui An. U în
schimb comandă încetarea luptei. Lasă o strajă de mai mulţi
oameni şi merge cu restul în întâmpinarea lui An care a trimis un sol
să-l anunţe că se află în faţa unei rezistenţe
crescânde. În aşteptarea lui se baricadează în spatele unei stânci
unde se crede în siguranţă. A pierdut controlul şi ia
măsuri pripite, fără judecată. Atacă din când în când
cu atâta sălbăticie că îi sperie pe cei ce se apară,
necruţând pe nimeni, pe care îl prinde îl ucide pe loc. Nu ţine seama
nici de femei şi copii, măcelărindu-i şi pe aceştia
fără milă. U se află încă departe de el şi nu
poate veni într-un suflet, fiindcă în calea sa întâlneşte multe
deschideri de grote la intrarea cărora bărbaţii fac zid de
apărare, fără să-i atace.
Nici el nu-i atacă, dar lasă în faţa fiecăreia mai
mulţi oameni să-i oprească să iasă ca să nu se
poată regrupa într-o singură unitate. Îşi dă seama că
fiind luaţi prin surprindere i-a găsit aproape pe toţi
înăuntru, ceeace este în avantajul său. La un moment dat vede că
a rămas cu prea puţini oameni ca să poată veni în ajutorul
lui An. Îi pare rău că l-a lăsat singur cu jumătate din ei.
Văzând de departe ce face, cum măcelăreşte fără
nici un motiv, i se măreşte furia pe măsură ce trece
timpul. Doar i-a spus să procedeze cât mai repede pentru ca oamenii
să nu se poată regrupa şi în loc de asta a trimis oamenii lui
să pătrundă din grotă în grotă. Mulţi nu au
ieşit imediat ceeace îi pune serios în pericol. Acuma, neştiind ce
să mai facă se găseşte imobilizat în loc să fie un
ajutaor. Dar An nu mai gândeşte clar şi procedează în continuare
radical, spre norocul său. În loc să atace pe cei ce stau în
faţa sa, o ia brusc la stânga şi atacă o grotă care se
arată cu cea mai mare intrare. În faţa ei s-au strâns circa două
sute de oameni înarmaţi cu suliţe şi pietre. Atacul este
vertiginos, excesiv de puternic şi crud. La primul asalt ucide mai mult de
jumătate din ei, dar şi el pierde mai mulţi decât s-a
aşteptat. Cu această ocazie dă dovadă de un curaj vecin cu
inconştienţa. ceeace are darul de a-i însufleţi pe ai săi,
iar cei atacaţi se retrag în grotă, formând un zid de apărare la
intrare. U priveşte scena de departe fără a avea posibilitatea
de a participa direct la bătălie. Este mai bine aşa,
gândeşte el, căci dacă
s-ar fi aflat acolo precis că l-ar fi ucis pe An şi mai are
nevoie de el.
În
întreaga vale se produce un vacarm de nedescris. În faţa grotelor se
strâng bărbaţii în semicerc şi aşteaptă. Cu
această ocazie U îşi dă seama că cei de aici nu ştiu
să lupte, nu le trece prin minte să se regrupeze ca să formeze o
armată mare. Dacă ar face-o s-ar strânge mai multe mii, ceeace le-ar
fi fatal atacatorilor, dar spre norocul lor aşa ceva nu se petrece.
Deocamdată An este în minoritate în faţa unei grote cu foarte
mulţi apărători. Bărbaţii au făcut zid la intrare
şi aşteaptă. An porneşte de mai multe ori la atac dar
inutil, nu-i poate învinge. Nu se apropie prea mult de ei, ci azvârle cu pietre
şi beţe, evitând lupta corp la corp, ceeace dealtfel este salvarea
sa. O face mai mult din instinct decât gândit. Dealtfel nici
apărătorii nu se încumetă de a intra în luptă corp la corp,
dar pe măsură ce cad sunt înlocuiţi cu alţii care apar din
interior. Grotele care sunt de partea în care se află U renunţă
la luptă, văzând că nu le sunt ucise femeile şi copiii. El
stă cu o mică ceată cu care s-a retras mai laoparte şi
urmăreşte desfăşurarea evenimentelor. Este enervat la culme
că An nu încetează şi că insistă să lupte
fără să ştie dece; ce urmăreşte ? Pe această
parte sunt mult mai puţine grote, dar mult mai mari, cu intrări late
şi foarte numeros locuite. Apărătorii sunt îmbrăcaţi
mai deosebit decât ceilalţi şi poartă arme frumos şlefuite.
În cap au un fel de căciuli din blană subţire şi spre
mirarea oamenilor lui An, poartă în picioare un fel de opinci făcute
dintr-o coajă de copac de culoare închisă, iar alţii din piele,
ceeace le permite să se mişte mai uşor pe piatrele ascuţite
care se află la tot pasul. Văzând că nu este atacat de oamenii
din faţa sa, U se hotăreşte să se apropie încetul cu
încetul de locul unde se luptă An, bucăţică cu
bucăţică, ca să nu dea celor aşezaţi în faţa
grotelor mici în poziţie de apărare impresia că ar vrea
să-i atace. De fiecare dată când trece prin faţa unei mici deschideri
de grotă, oamenii se retrag înăuntru fără să arate
inteţia că ar voi să atace. U umblă în frunte cu un aer
indiferent, întorcând capul spre ei, făcându-le semn că vrea doar
să treacă, dar ţine bâta sa imensă pe umeri gata să
facă faţă oricărei eventualităţi. Văzându-l
că vine, An se retrage şi încetează lupta. Apărătorii
marei grote se aşează pe patru rânduri la intrare. Cu cât se apropie
cu atât simte U cum i se urcă sângele la cap, se abţine totuşi
să-şi dea drumul. An obsearvă supărarea şefului
şi-şi dă seama că este din cauza lui. Pentru a salva
aparenţele se arată bucuros că i-a venit în ajutor şi-i
povesteşte cu lux de amănunte, atât cât se pricepea să
vorbească, cum au decurs evenimentele de partea sa. U stă
ţeapăn şi ascultă cu multă răbdare. Când termină
îi spune pe un ton cât se poate de calm că de acum încolo nu mai este
adjunctul său, că va trece în rândurile celor mulţi.
Numeşte în locul său pe At un bărbat tânăr şi curajos
care s-a evidenţiat de mai multe ori în toate perioadele grele.
Făcând toate aceste schimbări, aproape că nici nu-i pasă
că se află în tabăra unor oameni care le sunt deocamdată
duşmani, dar paşnici. Îl cheamă deci pe At care se prezintă
cu o oarecare timiditate, privind mereu la An şi îi ordonă ca imediat
să preia comanda. Pe figura lui An se poate citi o vădită nemulţumire şi în acelaş timp
o revoltă, însă se abţine să rămână calm. Este
atât de suprins de acest gest al şefului său că nu se
mişcă din faţa lui, dar este pur şi simplu înpins laoparte,
iar At învitat să-i ia imediat locul, ceeace acesta şi face destul de
ruşinat faţă de cel care i-a fost şef. Apoi U le
explică oamenilor ce l-a determinat să ia această
măsură şi le ordonă să dea ascultare noului şef
întocmai cum au făcut-o faţă de An.
În timp ce se petrec aceste evenimente în
tabăra lui U, nimeni nu obsearvă că intrarea grotei din
faţă s-a eliberat de apăratori. U se arată foarte surprins
şi alege în mare grabă un mic grup ca escortă, îndreaptându-se
cu precauţii într-acolo, dar nimeni nu-i iese înainte, apoi revine la ai
săi. In toată valea s-a lăsat o linişte
deplină, ca înaintea unei furtuni. Toţi oamenii s-au retras în
interiorul grotelor. Grupurile lui U care au fost lăsate de pază la
intrări nu se mişcă de la locurile lor, dar sunt foarte mirate
de ceeace se întâmplă. Fără nici o comandă prealabilă
toţi cei care stăteau la gurile grotelor au dispărut pur şi
simplu, aproape neobservat. U nu pierde nici el timpul şi se
deplasează cu cei ce au rămas din grupul mare a lui An în susul văii, dând ordine ca nimeni să nu
părăsească locul fără voia lui, mai ales că vor
înopta pe poziţiile ocupate. Aşează în faţa tuturor
ieşirilor străji şi apoi pregăteşte o tabără
într-un loc mai ridicat din faţă de unde să poata interveni cu
repeziciune în caz că vor fi atacaţi. S-ar
putea să fie luaţi prin surprindere în cursul nopţii şi
vrea să evite un dezastru. Îl ia pe An cu el, fiindcă gândeşte
că poate deveni periculos, putând atrage oameni de partea lui. Gândul
acesta îl frământă şi deodată îi vine o idee pe care o pune
în aplicare fără nici o rezervă, aşa cum face de fiecare
dată în asemenea ocazii. Îl cheamă seara la el având totodată
grijă să strângă oameni în jurul său şi îi face
observaţii că s-a abătut de la
ordinele sale, din care cauză era cât p-aci să piardă
partida, că intenţia lui este să-i câştige pe oamenii de
aici, nu să-i măcelărească sau să-i
înrăiască. An se uită la el cu o ură neîmpăcată,
nebănuind ce urmăreşte cel mare. Deodată U îi spune
fără nici o introducere că fapta lui merită moartea, ca în
acelaşi timp să-i sfărâme capul cu bâta, înainte ca acesta
să aibe posibilitatea să se apere. La acest gest fulgerător
oamenii din jur tresar şi încep să murmure. În primul moment U se
sperie, dar îşi revine repede şi le explică că dacă nu
proceda în felul acesta ar fi pierit cu toţii. Si, ca să dea mai
multă autoritate gesturilor sale îi lasă să înţeleagă
că aceasta a fost voinţa lui Iane care trebuia neapărat
îndeplinită.
Ţncetul
cu încetul se lasă seara asupra văii. Umbrele munţilor se
ridică pe stâncile goale, ascunzând verdeaţa luxuriantă din vale
care face cu restul un contrast izbitor. Valea este lungă de mai
mulţi kilometri şi lată de maximum doi, iar clima ei
reprezintă o minune a naturii; este o oază în mijlocul unui
deşert de stânci goale pe care nu creşte nimica şi care se
încălzeşte ziua peste limita suportată de orice
fiinţă. În crăpăturile stâncilor cresc plante mici cu
ţepi şi mişună mii de insecte din care unele extrem de
veninoase. Numai vulturii imenşi se aşează pe creştetele nu
prea înalte, cu câte o pradă în ciocurile lor puternice. Regiunea este
vulcanică, făcând ca aceste stânci să fie mai calde. Munţii
nu sunt prea înalţi şi s-au format prin presiunea maselor
continentale care aici se întâlnesc, ridicând terenul în sus. Pentru locuitorii
văii regiunea este un rai. Peste tot cresc arbori mari care dau fructe
bune de mâncat, ierburi înalte care le oferă aşternut pentru
culcuşuri, turme de vite cornute care le dau laptele şi animale mici
a căror carne este delicioasă. Au început de la un timp să
domesticească câini sălbateci care stau mai tot tipul în jurul lor,
mâncând resturile ce sunt aruncate. Din coaja unui copac mărunt
confecţionează încălţăminte şi îmbrăcaminte
care îi apără de bolovanii stâncilor şi de
înţepăturile insectelor. Stâncile dela marginea văii sunt peste
tot străbătute cu grote naturale unde oamenii noştri găsesc
adăpost. Faptul că nu mai sunt de câteva generaţii nomazi i-a
adus pe o treaptă de civilizaţie ceva mai ridicată, iar
datorită faptului că nu au mai fost atacaţi le-a luat
dexteritatea de a lupta, în afară de vânători la care luau parte
mulţi bărbaţi de toate vârstele. Deocamdată U nu a putut
observa mai mult. Femei nu a văzut decât cele din jurul focului de la gura
grotei pe care a atacat-o prima. Ca la un semnal oamenii s-au refugiat în
fundul grotelor aşteptând desfăşurarea evenimentelor. Ei
ştiu că acolo înăuntru nu pot fi atacaţi şi vor
să vadă ce va urma. Sacrificarea lui An a fost observată, ceeace
a provocat o impresie bună. În orice caz şi-au dat seama că U nu
doreşte să-i măcelărească, că după toate
aparenţele le vrea prietenia, dar deocamdată este bine să nu se
arate. Neaşteptata apariţie a lor şi cruzimea cu care au lovit
nu le-a dat posibilitatea să se regrupeze, ceeace contituie un avantaj
mare pentru U şi ai săi. Grotele nu aveau legături între ele
şi sunt locuite de maximum cincizeci de familii, copii, femei şi
bărbaţi. La rândul său U îşi ia toate precauţiile.
Înainte de lăsarea nopţii face o inspecţie printre oameni,
dându-le indicaţii de felul cum să-şi petreacă noaptea,
apoi se duce în grupa lui şi ordonă odihnă. Rânduieşte
sentinele care să dea alarmă în caz de pericol.
Ţnainte
de răsăritul soarelui toţi oamenii sunt în picioare. Valea se
trezeşte la viaţă, se aud animalele care ies din
ascunzătorile lor, păsările care îşi iau zborul şi
foşnetul frunzelor în bătaia vântului de dimineaţă,
Răcoarea dinainte de răsărit umezeşte frunzele plantelor
care dau un miros îmbietor. Ce regiune bogată şi frumoasă,
gândeşte U şi decide că aici va rămâne. O să-şi
amenajeze o grotă numai pentru el, îi va aduce şi pe ceilalţi
şi va domni peste toată lumea, bineînţeles după ce va
înlătura pe cei care conduc aici acuma. Dar nu numai atâta, în mintea lui
a încolţit ideia că va merge mai departe, va cuceri şi alte
teritorii şi va stăpâni din ce în ce mai mult. Dar, tot gândind ce
şi cum va face, aşteaptă zadarnic ca oamenii de aici să se
arate. Totul arată de parcă regiunea nu ar fi locuită. Oamenii
lui s-au trezit şi ei şi cu toţii aşteaptă ce
dispoziţii se vor da astăzi. U îşi formează în grabă
un grup de douăzeci de bărbaţi din cei mai vânjoşi şi
porneşte spre intrarea grotei celei mari. Are de gând să intre,
să-i întâlnească pe cei dinăuntru, să le propună
negocieri, dar la o analiză mai atentă găseşte că
acest fel de a proceda nu este bun. Nu el trebuie să ceară negocieri
ci cei de aici, iar el să fie acela care să le accepte sau nu
propunerile, după cum va crede el de cuviinţă, ca un
învingător. Ajuns la intrarea mare şi întunecoasă ezită un
moment să intre, îşi dă seama şi simte că este observat
din locuri ascunse pe care nu le poate vedea, ceeace îl enervează oarecum.
Trebuie să facă în aşa fel să-i scoată afara, nu
să intre el înăuntru, ca să rişte un ataca prin
surprindere. Se opreşte deci chiar la intrare, acolo unde începe
întunerecul şi aruncă bâta jos, gest prin care vrea să zică
că nu doreşte continuarea luptei, că vrea pace. Acelaş
lucru îl fac şi cei din garda sa. Atenţia creşte şi fiecare
în frunte cu U este gata pregătit să ridice arma în cazul că
sunt atacaţi prin surprindere, dar aşa ceva nu se produce. U nu se
descurajează, ridică bâta, ceeace fac şi ceilalţi, se
depărtează şi se opreşte în faţa focului care mai
mocneşte sub un strat de cenuşe. Cheamă oamenii care stau de
strajă şi le ordonă sa aducă lemne multe pe care le azvârle
în foc. În scurt timp acesta arde cu vâlvătăi imense cu mii de
scântei care se ridică în sus. Mai aşteaptă un timp şi
văzând că nici de data asta nu apare nimeni, se aşează în
genunchi în faţa focului, ridică mâinile spre cer în semn de
rugă şi se apleacă spre pământ până atinge piatra cu
fruntea, aşa cum făcea odinioară cu Ia ca să implore
spiritelor să-l ajute. Cu aceste
gesturi vrea neapărat să arate celor dinăuntru că nu are
intenţii rele. Oamenii lui fac lafel şi operaţia se repetă
de mai multe ori. Spre marea lui bucurie de data aceasta are noroc. După
un timp de aşteptare, din grota mare, care este al marelui şef
şi preot al aşezării, cum bănuieşte el, sunt
trimişi afară soli. Văzându-i cum apar din întunerecul
dinăuntru cu făclii care luminează, U se ridică brusc în
picioare şi ordonă oamenilor săi să facă lafel.
Toţi strâng cu putere ghioagele cu silexurile ascuţite şi
bâtele, gata de apărare. Când vede că nu sunt decât şase,
aruncă din nou bâta, urmat de ceilalţi. Când grupul dinăuntru
apare, constată cu uimire că în mijlocul lor se află femeia care
i-a scăpat. Ea păşeşte în frunte, îmbrăcată cu
vestminte bogate, vopsite în multe culori vii, cu cercuri strălucitoare la
mâini, dintr-un material pe care el nu-l cunoaşte şi multe
şiraguri la gât, din dinţi de animale şi pietre colorate. Când
umblă se aude un zănganit continuu. Coafura o are făcută
coc deasupra capului, iar faţa vopsită ca atunci când a fost
prinsă. Bărbaţii sunt îmbrăcaţi lafel de pompos, cu
opinci din acelea care au provocat uimirea lui U. șin în mâini suliţe
lungi, frumos lucrate care au la vârf o bucată de os ascuţit. Au ca şi femeia
feţele vopsite, dar în alt fel, cu dungi orizontale. Părul îl poartă plete până la umeri, uns cu un fel de seu
de animal care îl face nespus de lucios. U este pur şi simplu fascinat de
aspectul lor, îi place mult felul cum umblă şi se poartă. Femeia
se opreşte în dreptul lui, cu faţa imobilă, fără
să scoată nici o vorbă. El se îndreaptă în toată
înălţimea sa, depăşind-o cu mai mult de un cap şi o
priveşte de sus; i se pare că femeia a încremenit, devenind o
stană de piatră dar îşi revine şi face a lor săi semn
să se retragă. Se află singur în faţa creaturei care i-a
scăpat printre degete şi care, nu poate s-o nege, i-a plăcut ca
femeie, unul din motivele pentru care s-a purtat oarecum cavalereşte cu
ea. Acum o are din nou în faţa lui; da, într-adevăr Iane este
alături de el, nu este numai o invenţie, ci este purul adevăr.
Prea mare coincidenţă faptul că i-a eşit în cale tocmai
unul din conducătorii de aici, gândeşte el în timp ce femeia
continuă să stea ca înpietrită în faţa sa. La un moment
dat, cei cinci bărbaţi care o însoţesc se aşează în
genunchi în faţa ei, cu faţa spre U, formând între ei un zid. U este
din nou fascinat. Totul îi place atât de mult că nu se satură
privind. Câtă deosebire între aceştia şi oamenii săi cu
înfăţişare de brute. Vrând să arate prietenie aruncă
bâta pe care o ţine pe umeri la pământ şi-şi dă seama
că aceasta aşteptă femeia. Gestul îi descreţeşte
fruntea şi figura ei începe să capete contur. Mulţumit el se
aruncă în genunchi şi ridică mâinile ca la rugăciune,
ceeace o scoate din imobilitate. Bărbaţii din garda ei se ridică
în picioare iar ea se îndreaptă spre U punându-i mâinile pe creştet,
semn pe care el îl consideră ca o invitaţie de a o urma. Se
scoală mulţumit că înfine au priceput că el nu vrea
război, ci pace. Ea îi face gesturi mari cu mâinile, arătând spre
intrarea grotei, ceeace vrea să însemne că-l învită s-o urmeze.
El o face să înţeleagă că acceptă, dar că doreşte
înainte să intre, să aranjeze câteva treburi cu oamenii săi. Îl
cheamă pe At, îi atrage atenţia să fie cu ochii în patru,
să nu ridice străjile de la intrările grotelor şi mai ales
să nu ucidă pe nimeni, decât numai atunci când este strict necesar
şi numai dacă aceasta duce la salvarea cauzei. Singurul lucru pe care
îl au de făcut este să nu lase pe nimeni să iasă din grota
mare din faţă. În afară dea aceasta sunt şi altele mai
mici, însă oamenii de acolo preferă să se ascundă, crezând
că în felul acesta vor trece neobservaţi. Deasemenea, dacă nu se
va întoarce până la apusul soarelui să atace cu toată
forţa. Îi dă în privinţa asta puteri depline de a proceda cum va
crede de cuviinţă de a-l scoate de acolo dacă vor fi
ţinuţi prizonieri. Deasemenea este împuternicit ca în lipsa sa
să deţină întreaga putere. El a dat de multe ori dovadă de
inteligenţă şi curaj şi pe lângă acestea şi
ascultare deplină, ceeace contează mai mult decât celelalte.
Dupăce At promite că va face tot posibilul să nu-l
desamăgească, U se îndreaptă spre femeia misterioasă care
se întoarce, îndreptându-se spre intrarea în grotă, strigând puternic ceva
într-o limbă pe care U n-o pricepe. Ecoul se aude de mai multe ori din ce
în ce mai slab. Imediat după asta îşi fac apariţia ca
ieşiţi din pământ o sumedenie de bărbaţi
îmbrăcaţi frumos, cu torţe imense care luminează în
interior. Venind spre U ea îl învită din nou cu eleganţă s-o
urmeze. El alege trei din cei ce-l acompaniază şi cu toţii o
porneasc spre interior. Intrarea în grotă este înaltă, iar cu cât
înaintează cu atât devine mai mare. Vocile se aud duble şi triple din
cauza ecoului. El şi oamenii săi sunt minunaţi de priveliştea care se arată în
faţa ochilor lor. Din loc în loc pereţii sunt parcă
şlefuiti, cu fel de fel de desene cu chipuri de animale şi scene de
vânătoare, toate viu colorate. Aşa ceva frumos nu a mai văzut
până acuma. Și în grotele din locurile de unde vine sunt desenate asemenea
scene, dar nu aşa de frumos şi atât de colorat. Arh i-a povestit
că sunt oameni care trăiesc în grote, dar niciodată nu i-a spus
că există asemenea minuni. Cu cât înaintează devine atmosfera
mai umedă. Peste tot sunt stalacmite şi stalactite din vârful
cărora se preling picături de apă care fac zgomote ciudate,
lovind ochiul de apa de jos. Lumina torţelor se oglindesc în apa limpede,
dând întregului ansamblu un aspect bizar. Opincile însoţitorilor pocnesc
la fiecare pas, amplificându-se în ecou, ca apoi să dispară înlocuit
de altele. U cu ai săi sunt în picioarele goale. Umblă greu din cauza
pietrelor ascuţite şi a umezelii reci. Tălpile le
îngheaţă de frigul pardoselii şi abea acuma înţeleg care
este rostul încălţămintei pe care o poartă cei de aici.
Oamenilor săi li se face frică şi unul îndrăzneşte
chiar să-l întrebe dacă este bine să mai înainteze, cerând
să-i dea voie să se
întoarcă, ceeace îl înfurie la culme, dar îşi impune toată
voinţa de care dispune ca să pară cât mai calm. Orice cruzime
acuma ar strica tot ce a realizat, trebuie să fie îngăduitor, să
nu înfricoşeze de la început pe noii săi supuşi, care nu
ştiu încă că-l au. Doar intră ca învingător şi nu
ca prizioner, gândeşte el. Nici nu îi trece prin minte că ar putea fi
altfel. Îi îmbărbătează deci pe cei câţiva care îi are
lângă el, spunându-le că atâta vreme cât sunt cu el, vor fi
ajutaţi de Iane şi nu vor păţi nimica, ceeace are darul ca
întotdeauna, să liniştească spiritele.
Se
umblă destul de mult în interiorul grotei. Torţele prinse de
pereţi umple aerul închis dinăuntru cu un fum înecăcios. Oamenii
săi şi chiar şi el, sunt cuprinşi de o tuse rebelă
care cu greu îi lasă. Din când în când se opresc să-şi
tragă răsuflarea, nefiind deprinşi să umble în asemenea
locuri. Pe neaşteptate coridorul se îngustează, ca apoi brusc să
se lţăească din nou. U îşi dă seama că se află
într-o sală mare deoarece glasurile se aud mai slab, fiind urmate de un
ecou mai îndepărtat. Torţele nu mai sunt destul de puternice ca
să lumineze pereţii din jur şi lumina se pierde în întunerec. Nu
se mai vede aproape nimica, oamenii împreună cu U se opresc să
cerceteze locul unde se află, dar cei de aici nu au probleme. În sus nu se
poate distinge tavanul grotei, iar în dreapta şi în stânga se
întrezăresc pereţii de stâncă de care sunt agăţate
multe torţe care dau o lumină slabă difuză, din care
cauză nu se poate vedea fundul grotei. Ţnsă, călăuzele
nu se opresc, ci îi duc înainte, picături de apă lipăie,
căzând din tavan pe jos, iar paşii şi vorbele produc, împreuna
cu zgomotul natural al grotei, un efect bizar. Din când în când se aud sus spre
tavan fâlfâituri de aripi care dispar tot atât de repede. Se umblă încet
din cauza fumului produs de făclii şi a pietrelor ascuţite de pe
jos. Tălpile le sângerează, apa le curge de pe obraz şi
întunerecul îi face să sufere, dar frica le-a dispărut ca prin
farmec. Nu merg mult în această imensă sală de grotă,
că deodată din ceaţa fumului apare în faţă un ansamblu
de stânci care bat în roz şi albastru, ceeace la lumina confuză a
torţelor face un efect miraculos. Ţn mijloc se află o
piatră mare şlefuită ca un fel de tron pe care şade un
bărbat bătrân, cu o barba albă, îmbrăcat în piei de animale
special croite. Pe cap poartă un fel de tichie de care sunt prinse
două coarne de vită, extrem de lungi, aşezate sub formă de
liră. Faţa nu o are vopsită, însă părul îl are uns,
lafel ca toţi bărbaţii de aici, ceeace îl face foarte lucios.
Mai târziu află U că unsoarea cu care îşi dau îi apără
de frigul şi umezeala care domneşte peste tot. Ţn jurul său
stau în picioare mulţi bărbaţi de toate vârstele,
îmbrăcaţi în blănuri bogate, cu fel de fel de coliere la gât,
mâini şi unii chiar la picioare, cu feţele vopsite în multe culori,
cu părul lung sub formă de plete de asemenea uns. Toţi stau
aproape nemişcaţi lângă bătrân, arătându-i multă
consideraţie şi veneraţie. Femei, în afară de cea care i-a
adus aici nu sunt. În acest loc, care nu este prea mare, sub forma de semicerc,
pereţii din fund şi laterali sunt şlefuiţi lafel ca cei de
la intrare şi au desene cu scene de vânătoare şi animale
cornute, totul în culori vii. Nimeni în afară de bătrân nu
poartă coarnele pe cap. Unii însă au bărbi lungi şi stau
mai aproape de el, dar tot în picioare. La intrarea lui U, bătrânul se
scoală în picioare ajutat de un bărbat din imediata sa apropiere.
Femeia misterioasă, i-o ia înainte, se duce la bătrân, se
aşează în genunchi în faţa sa şi îi sărută mâna
cu respect. U obsearvă că cei doi au trăsături comune,
ceeace înseamnă că este tatăl ei. Bătrânul îi pune mâna pe
creştet, întocmai cum a făcut ea cu el, după care ea se
ridică în picioare şi se duce să se aşeze lângă tronul
de piatră. U îşi dă seama că este în faţa marelui
şef al aşezării din această vale. Văzând câtă
pompă şi câte obiceiuri respectate cu stricteţe şi
întocmai, este descumpănit; nu ştie ce să facă, cum să
salute şi cum să procedeze, un complex de inferioritate îl cuprinde,
dar are în acelaşi timp un simţământ de învingător şi
pe de altă parte un respect faţă de tot ce vede în faţa sa,
faţă de bătrân şi de ceilalţi. Peste fâsticeala care
l-a cuprins îi apare în minte ideea că de acum încolo va trebui să
procedeze cu tact pentru a găsi momentul oportun să se aşeze el
pe tronul miraculos din faţă. Totul i se pare încântător. Se
şi vede stăpân peste o mare de oameni care se uită cu
veneraţie la marele şef, îngenunchiind la trecerea sa.
Înaintează deci singur spre bătrân şi făcând un imens efort
se aşează în faţa sa în genunchi. Dealtfel şi acesta s-a
ridicat în picioare la intrarea sa, deci respect faţă de respect, ca
între doi conducători. Se uită înapoi la cei câţiva care l-au însoţit, poruncind scurt să
facă lafel şi cu toţii îngenunche în faţa bătrânului,
după care, fără să se lase învitat, se ridică în
picioare, aşteptând să vadă ce va urma. În minte îi vine acuma
intenţia cu care a venit şi anume să trateze ca un
învingător, dar nu-i vine nici o ideie cum să procedeze.
Bătrânul
îi face semn să vină să se aşeze lângă el, ceeace este
aici o mare cinste, deoarece nimeni în afară de el şi de femeie nu
stau jos. Ea îi dă să înţeleagă din priviri că prin
acest gest i se face o mare cinste. La un semn de-al ei apar bărbaţi
tineri, îmbrăcaţi mai sumar şi mai puţin pompos, care
poartă oale confecţionate din lemn, pline cu un lichid roşu
şi dulce, oferind celor prezenţi să bea din cojile unui fruct,
tăiate în două, în care se toarnă lichidul. U este încântat de
băutură. Pe măsură ce bea simte cum i se
încălzeşte sângele în vine şi o stare euforică îl cuprinde.
Totul i se pare din ce în ce mai frumos şi la un moment dat îi dispar
chiar gândurile de stăpânire care până acuma nu l-au
părăsit niciodată. Atmosfera rigidă de la început dispare
şi toată lumea vorbeşte care mai de care mai puternic,
producându-se în ecoul grotei un zgomot asurzitor. Până în cele din
urmă nimeni nu mai ţine să stea în picioare şi fiecare se
aşează unde apucă. U se duce lângă femeie, încercând să
intre în discuţie cu ea, dar renunţă, deoarece băutura
parcă i-a încleştat limba şi nici nu-i pricepe graiul
gândeşte el şi ea nu a lui. Dar, spre fericirea sa ea devine din ce
în ce mai veselă şi râsul ei cristalin îi umple sufletul,
adăugându-se la starea de bucurie care l-a cuprins. Dar, el nu este omul
care să se piardă cu una cu două. Euforia de care este
stăpânit nu durează prea mult.
După
un timp se ridică bătrânul care nu a băut din nectar şi
într-o clipită întreaga adunare este în picioare, iar o linişte
deplină se lasă în sala grotei. Se aud numai picăturile care se
preling pe stânci, căzând în ochiurile de apă. Femeia se duce
lângă tatăl ei, aşa cum a făcut şi prima dată.
Bătrânul îi face semn lui U să se apropie, cheamă pe unul din anturajul
său şi îi spune ceva pe limba lui. Spre marea sa surprindere omul
acesta vorbeşte o limbă pe care el o pricepe oarecum;
seamănă cu limba sa maternă. Acesta îi explică pe o voce
rară şi apăsat ca să se facă cât mai bine
înţeles, că se află în tribul Antari, că persoana din
faţa sa este Rit, marele preot şi în acelaşi timp
conducător al tuturor celor din vale. Ei sunt un popor paşnic care
trăiesc din vânători şi ce culeg din arbori. Deasemenea au
învăţat să ţină animalele cornute dătătoare
de lapte, pe care le consideră ca creaturi ale lui Usi, fiul lui Us din
care a coborât primul pe pământ. Cine se încumetă să omoare o
vită trebuie să cadă el însuşi jertfă lui Usi,
căci altfel acesta îi poate duce pe toţi la pieire. Această
teorie îl interterează foarte mult pe U, deoarece în felul acesta
află mai multe despre oamenii pe care i-a descoperit şi pe care are
de gând să-i înrobească. Bătrânul Rit îl cheamă pe
interpret şi îi vorbeşte un timp destul de lung, apoi acesta vine din
nou la U şi îi spune că şeful cel mare este supărat că
a măcelarit atât de mulţi oameni, dar că şi-a dat seama
că nu el a voit aceasta, ci omul acela care a fost pedepsit şi ucis
chiar de el. Datorită acestui gest au fost primiţi bine,
dându-şi seama că noii veniţi doresc pacea şi nu războiul;
au mai încercat şi alte grupe să-i atace dar n-au reuşit, fiind
cu toţii pedepsiţi de Us, fiind aruncaţi de pe stânca Sinta în
fundul căreia sălşluieşte Asio, cel care doreşte
pieirea oamenilor, care nu poate ieşi de acolo fiind prins de Us şi
închis, din care cauză se agită zi şi noapte azvârlind din când
în când focul cel năpraznic şi fum mult, înecăcios, iar
pământul se zguduie câteodată cu putere. U nu s-a aşteptat la
aşa ceva, credea că este chemat pentru a i se comunica capitularea
şi numirea sa ca şef suprem. Nu doreşte să fie şi
preot, treaba asta n-are decât s-o facă bătrânul dacă
vrea, el nu va face decât să conducă, după cum îi va place
şi cum va crede el că este bine. Deci, în tot timpul cât s-au
căznit să-i explice despre ce este vorba, el a tăcut şi i-a
lăsat să spună ce vor voi. Comunică numai că înainte
de apusul soarelui va trebui să fie afară, căci altfel se va
isca o luptă cu oamenii săi, care au primit dispoziţii în acest
sens. Bătrânul, după ce este informat de cele transmise de U, îi spune
că nu mai este mult ţinut şi că în curând va putea să
plece, sfătuindu-l să părăsească imediat aceste
meleaguri dacă nu vrea să piară aruncat de pe stânca Sinta. I se
permite să plece nevătămat fiindcă a salvat-o pe Ina fiica
marelui preot, s-a purtat frumos cu ea şi i-a dat drumul. Auzind ce i se spune
U simte ca şi când îl loveşte cineva cu pietre în creştetul
capului. Se uită când la Ina când la bătrân şi nu-i vine să
creadă. Doreşte să ştie că nu a auzit şi
înţeles bine. Cu toate acestea cuvintele marelui şef şi preot se
aud puternic, amplificate de sala grotei şi traduse mai tare şi mai
ferm de către tâlmaci. După ce i se spun toate acestea se lasă o
linişte apăsătoare. Cu tot frigul de aici U simte cum i se
încălzesc obrajii şi cum îi joaca muşchii pe sub piele. Trebuie
să facă un efort suprem să nu-şi dea drumul. Rit nu
părăseşte sala şi aşteaptă din partea sa un
răspuns sau confirmare că aşa va face. El însă nu poate
face nici o mişcare, atât din cauza indignării cât şi din cauza
furiei pe care trebuie să şi-o
înăbuşe. Apropape îi pare rău că nu i-a măcelărit
pe toţi, sau măcar pe cât mai mulţi, aşa cum a procedat An.
Din cauza gândurilor care l-au cuprins nici nu a observat că Ina a venit
în dreptul său, aşezându-se între el şi tatăl ei; este
singura care mişcă în totala imobilitate care i-a cuprins pe
toţi. Vine apoi spre U, îi pune mâinile pe umeri cu o uşoară
apăsare, dându-i să înţeleagă că trebuie să se
aşeze în genunchi faţă de Rit, tatăl ei. Ca prin minune,
gestul ei şi atingerea corporală are darul de a-i destinde nervii, de
a-l- linişti. Parcă vrăjit, se aşează încet în
genunchi şi ridică mâinile în semn de respect. Însoţitorii
săi sunt pur şi sipmlu uimiţi de neaşteptata supunere pe
care o arată marele lor şef, atât de temut de toţi. Rit
înaintează şi ca prima dată îi pune ambele mâini pe creştet
rostind o serie de cuvinte neînţelese nici de oamenii săi, apoi îl
ridică în picioare, ţinându-l uşor de umeri şi-l duce spre
tron, se aşează şi-i face semn să stea în picioare. El nu
pricepe ce se întâmplă şi dece se procedează diametral opus de
felul cum a fost tratat doar cu câreva secunde mai înainte. Ina vine încet spre
tatăl ei, se aşează în genunchi alături de U care stă
în toată înălţimea sa în picioare, sărută mâinile
bătrânului şi îi spune ceva. U nu a fost niciodată atât de
încurcat ca acuma, el care nu iartă şi care nu suportă nici o
coborâre a persoanei sale, de nici un fel. Omul care a tradus vine lângă
el şi îi relatează că Ina l-a rugat pe tatăl ei să
nu-l gonească, să-l lase să stea cu ei cât va voi. La început
nu-i vine să creadă ce aude, dar îşi revine repede
şi-şi recapătă sângele rece, deci norocul îi surâde din
nou. Iane este cu el şi-l ajută să răzbată,
să-şi atingă ţelul cu orice preţ. Acuma trebuie
procedat în modul cel mai inteligent, în nici un caz cu forţa,
Însoţitorii săi sunt foarte surprinşi de cele ce văd,
urmărind desfăşurarea evenimentelor tăcuţi. Rit îi
transmite prin interpret că îi permite să rămână, cu
condiţia ca el şi oamenii săi să nu provoace dezordini
şi să nu caute să-i înşele bunăvoinţa. Aceasta
este voinţa Inei, care vrea în felul acesta să-şi arate
mulţumirea că a fost salvată. În realitate însă, ca
întotdeuna, femeii îi place de acest bărbat stătos şi puternic,
chiar aşa brută cum arată. Astfel evenimentele s-au întors brusc
în favoarea sa, pe neaşteptate şi într-un mod cum nu se poate mai
bine, datorită unei femei. Toată ceremonia şi
parlamentările sunt întrerupte de un bărbat care soseşte în
fugă anunţând că oamenii lui U de afară încep să se agite, cerând să intre
să vadă ce s-a întâmplat cu şeful lor. U se sperie, cere voie
să iasă pentru a-i linişti şi pleacă mai mult în
fugă, urmat de paza sa. Nu doreşte ca o acţiune
neaşteptată să strice tot ce a câştigat până acuma. Cu
cât se apropie de ieşire cu atât se aud zgomotele oamenilor săi de
afară. Deodată îl loveşte lumina serii în ochi şi un aer
curat îi intră în plămâni, ceeace îi dă o senzaţie
plăcută. Oamenii săi se agită vrând să intre cu
forţa, iar soldaţii care apără intrarea se opun din
răsputeri. Spre norocul său lupta încă nu a început ci are loc
doar o busculadă. Ajuns afară se ridică în fugă pe o
piatră şi scoate acelaş răget puternic cu care sunt
obişnuiti oamenii săi înainte să le vorbească. Le
ordonă să se liniştească, explicându-le că de acum
încolo nu-i mai au duşmani pe cei de aici, ci prieteni care vor să-i ajute. Ţnsoţitorii care
între timp au venit şi ei îl văd din nou pe acel U puternic şi
hotărât, dar nu cum se comportă faţă de acea femeie misterioasă.
Oamenii se retrag din faţa intrării grotei mare, iar At se arată
mulţumit că-l vede.
Fără
să stea pe gânduri U ordonă imediat regruparea tuturor oamenilor
săi şi eliberarea intrărilor în grote. Dealtfel între timp cei
care locuiesc în aceste grote au ieşit să vadă ce se petrece.
Deoarece nu sunt atacaţi, prind curaj şi se apropie de noii
veniţi miraţi de aspectul lor sălbatec şi murdar, iar
aceştia la rândul lor sunt miraţi de îmbrăcămintea şi
felul de a se purta a celor de aici. At trimite de urgenţă soli în
toate direcţiile şi peste scurt timp întregul loc din faţa marei
grote este plin de oamenii săi. U le explică din nou că vor
rămâne mai mult timp aici, că oricine va căuta să
ucidă sau să prade va fi pedepsit cu uciderea cu bâta, aşa cum
se obişnuieşte la cei de aici. Deocamdată se va forma o
tabără iar de a doua zi fiecare se va putea duce unde va voi,
însă la cel mai mic semnal de adunare să se strângă în faţa
grotei mari. În sinea sa U îşi dă seama că în fond situaţia
încă nu este prea clară, că este riscant să se lepede de
oamenii săi, fiindcă încă nu este pe deplin lămurit asupra
intenţiilor lui Rit, dar în acelaş timp a avut doar dovada totalei
prietenii din partea Inei, ceeace în fond ar fi suficient, ţinând cont
că este fiica lui Rit, marele şef şi preot al oamenilor de aici,
asupra căruia are o putere aproape magică. Din punctul acesta de
vedere nu se înşeală. Bătrânul, la rugăminţile fiicei
sale acceptă ca U să ramână între ei cu întreaga ceată de
aproape cinci sute de bărbaţi hotărâţi la orice. Aşa
se încheie această zi plină de neprevăzute, care îi
pregăteşte lui U viitorul mult visat, dar, în acelaş timp nu
ştie că destinul, şi nu el este acela care în ultimă
instanţă decide.
Instalarea
lui U în Valea Antari
Toţi
oamenii lui U, în frunte cu At sunt extrem de mulţumiţi de întorsătura pe care
au luat-o evenimentele. După
un drum atât de lung şi anevoios, spre un ţel nebulos, plin de
peripeţii neprevăzute, care a obosit majoritatea din ei până
aproape de totală epuizare, pot în fine să se odihnească,
să mănânce pe săturate şi mai ales sunt bucuroşi
că aici se găsesc femei multe.
Ţn
prima noapte, U a doarme alături de oamenii săi, într-o colibă
rudimentară pregătită special pentru el. Ceilalţi s-au
întins fiecare unde a apucat. Pentru orice siguranţă ordonă ca
toată noaptea focul să fie mereu întreţinut, precauţie
dealtfel inutilă, fiindcă nu s-a petrecut nimica deosebit. A doua zi
se scoală înaintea tuturor cu capul limpede; încetul cu încetul îşi
revine din torentul de evenimente din ultimele două, trei zile, dar mai
ales acelea care au avut loc cu o zi înainte. Se duce singur şi se
aşează pe o piatră de la intrarea în marea grotă. Gândurile
îi zboară în toate direcţiile, este aproape să-şi
îndeplinească un vis pentru care luptă de atâta vreme, pentru care şi-a
sacrificat propria linişte şi tihnă. Simte că persoana sa
nu-i mai aparţine ca atunci când se plimba singur în imensitatea preriilor
după hrana cea de toate zilele, pentru el şi femeia cu copilul care
îl aşteptau într-un culcuş rudimentar, apropiat celor pe care şi
le fac animalele. Acuma trebuie să aibe în permanenţă grije de
bunul mers a mii de oameni, de ordine, supunere şi poate mâine şi a
celor din această vale. Dar mai greu ca orice este faptul că trebuie
să-şi controleze în permanenţă ţinuta, să nu dea
impresia că bâjbâie, sau că i-ar fi frică. Totuşi, pe
lângă aceste inconveniente, jocul îi place şi-l va urma până la
capăt, chiar dacă va pierde; în nici un caz nu va mai putea da
înapoi. Oamenii din aceste timpuri, ce se pierd în negura vremii, gândeau lafel
ca noi azi, în perioada computerelor. Îşi făceau probleme, erau
preocupaţi cum să ajungă mai departe, cum să-şi
organizeze acţiunile şi multe altele, în limita
posibilităţilor şi concepţiilor acelor timpuri. Atunci se
iubea, se ura şi se proceda ca acuma. Bărbatul căuta
să-şi apropie femeia cu care avea legături de dragoste, necesare
procreării rasei umane, act absolut necesar pentru a exista în continuare.
Bineînţeles că concepţiile timpului erau diferite de cele de
acuma, finalitatea acţiunilor însă acealeaşi. Dar, pe de
altă parte, atunci ca şi acuma erau oameni cu veleităţi
ridicate şi alţii care voiau sa trăiască în pace şi
linişte, erau oameni inventivi care căutau să descopere tainele
naturii şi a existenţei. În nici un caz nu trebuie asimilaţi
aceşti oameni de foarte de mult cu animalele, ci erau fiinţe
inteligente, conştiente de propria lor existenţă, trăiau,
aveau probleme, căutau să-şi făurească o
viaţă cât mai bună, aidoma ca noi azi. Cine vede în ei
nişte sălbateci fără conştiinţă
greşeşte fundamental şi se supraestimează.
Tot
meditând, se trezesc şi ceilalţi oameni. Spiritele s-au liniştit
şi nimănui nu-i mai este teamă. Ca la un semnal, valea este
inundată cu bărbaţi, femei şi copii, mai mulţi ca
oricând, deoarece fiecare vrea să-i vadă pe cei care au venit, să
se intereseze de mersul evenimentelor. Aflându-se că familii întregi au
fost măcelarite şi unele grote mai mici au rămas fără
locatari, oamenii se sperie. Curând toţi se îndreaptă spre intrarea
grotei mari. Abea acuma vede U că valea avea mai multe ramificaţii pe
care nu le-a observat cu o zi înainte, unde erau multe grote locuite. Sunt cu
mult mai mulţi decât şi-a închipuit. În orice caz dacă oamenii
de aici ar fi fost războinici, ar fi putut să-i
măcelărească pe ai lui într-un timp scurt. Văzând că
un mare puhoi de oameni se îndreaptă spre ei, U îl cheama pe At şi-i
ordonă ca nimeni să nu părăsească locul. Deodată la intrarea în grota mare apar mulţi bărbaţi
care după îmbrăcăminte par a fi ostaşi care se disting de
restul oamenilor. U se retrage printre ai săi aşteaptând să
vadă ce se va petrece. În loc ca puhoiul să se oprească aici,
aşa cum a crezut prima dată, se îndreaptă spre grotele unde An
i-a măcelarit pe toţi. Cadavrele sunt cărate afară şi
duse undeva în vale. Se aud femei şi bărbaţi bocind şi
frângându-şi mâinile. Se formează un lung cortegiu funerar
gălăgios care se îndreaptă spre fundul văii unde se vede un
deal destul de scund, complet lipsit de verdeaţă. U este mirat,
constatând că nu au fost băgaţi în seamă, că nimeni nu
i-a adresat vreun cuvânt, ci toţi trec pe lângă ei de parcă n-ar
fi fost prezenţi. Ţn ori ce caz deocamdată aceasta este în
favoarea lor, dar mai încolo când îşi va consolida puterea nu va permite
aşa ceva. Nu va putea accepta ca persoana sa să fie nesocotită,
mai ales bărbaţii lui cu care a ajuns până aici. Oştenii
care au apărut la intrare nu au intenţii rele ci sunt pur şi
simplu puşi de pază împotriva masei de oameni care a trecut, ceeace
pe U îl cea mare s-o vadă pe Ina; aparent doreşte s-o întrebe care a
fost motivul adevărat că s-a purtat atât de frumos cu el, dar
subconştientul lui de bărbat îl trage din cauza altor motive spre ea.
În mintea lui doreşte numai s-o vadă, deocamdată atâta tot, dar
nu trebuie să aştepte prea mult că la intrare se produce un dute
vino deosebit. Oşteni ies şi intră neîncetat, agitându-se în
toate părţile. U îşi dă seama că trebuie să se
întâmple ceva neobişnuit. Ţntr-adevăr, peste scurt timp apar
oameni sumar îmbrăcaţi care cu o seară înainte l-au însoţit
cu torţele până la bătrân, se aşează pe două
rânduri şi aşteaptă. Nu trece mult timp că din întunerec
apare Ina mai frumos şi mai colorat îmbrăcată, însoţita de
data asta de multe femei care o înconjoară. Ele au aceleaşi
vestminte, însă mai puţin bogate. Pentru prima dată vede în
această grotă şi alte femei. Grupul este gălăgios,
râd, vorbesc tare între ele şi se distrează de ceva ce nu se vede
şi înţelege. Oamnii lui U şi el însuşi rămân
stupefiaţi de apariţie; aşa ceva nu au mai văzut. Mersul
lor legănat şi elegant, siluetele subţiri şi întreaga
înfăţişare încântă, dar mai majestuosă decât toate
este Ina. Parcă atunci când au capturat-o nu i s-a părut lui U
că este chiar atât de falnică şi într-o oarecare
măsură nici aseară. Pe coafura strânsă deasupra capului
poartă un şirag din pietre strălucitoare care îi dau un aspect
mai frumos, iar razele soarelui când se lovesc de ele fug în toate
părţile mii de steluţe, făcând să joace pe stânci
şi pe obrajii oamenilor multe picăţele mici, viu colorate în
toate nuanţele. Negreşit, fiinţa asta este foarte aproape de
Iane şi deci şi de U, gândesc majoritatea bărbaţilor care
asistă la apariţia lui Ina.
U se
ridică în picioare şi-i iese înainte. Nu ţine seama că se
află în faţa oştirii sale, că trebuie să aibe o
ţinută adecvată. Ina se opreşte cu alaiul ei la o oarecare
distanţă şi-l pofteşte să se apropie. Instinctiv el
înaintează mai repede ca să nu o lase să aştepte şi se
aşeaza în genunchi, ridicând mâinile. Ea se apropie, îi pune ambele mâini
pe creştet şi îi prinde în jurul gâtului un fel de pânză
fină ţesută din coaja unui copac pe care numai cei din grota
mare au dreptul s-o poarte, apoi îl apucă uşor de umeri şi-l
îndeamnă să se ridice. El este complet fascinat, fiinţa ei
împrăştie pe lânga farmec şi un miros extrem de plăcut şi
puternic, pe care dealtfel îl degajă toate femeile din anturajul ei. Mai
târziu va afla că acesta este lichidul unei plante pe care cei de aici îl
prepară într-un mod anumit ca să miroase plăcut, dar pe care nu
au voie să-l folosească numai Ina şi cele ce trăiesc în
anturajul ei. U se ridică în picioare, rămânând nemişcat în
faţa creaturii care l-a fascinat în aşa măsură, că
apropape nici nu mai gândeşte clar. Bărbaţii care poartă
făcliile şi care până acuma au avut o ţinută rigidă,
îl aclamă pe U dansând în jurul său, însoţindu-l spre
interiosrul grotei. Nici lui At nu-i vine să creadă că ceeace vede este real. Nu încape nici o
îndoială că şeful lor descinde direct din Iane. Când U dispare
înconjurat de suita care l-a luat, At dispune ca oamanii săi să
meargă fiecare unde va voi, dar la un semnal să se strângă din
nou în acest loc.
Pe
nesimţite U se trezeşte din nou în sala mare în care a fost cu o
seară înainte, dar de data asta este goală şi întunecoasă.
Aerul este cu mult mai curat, deoarece nu ard nenumăratele torţe înfipte pe pereţii stâncilor. Stalacmitele
şi stalactitele din fund, precum şi tronul nu se văd din cauza
întunerecului. U merge înainte urmat de Ina şi multele femei
gălăgioase. Drumul le este deschis de numai doi bărbaţi
înalţi şi vânjoşi cu două torţe luminoase,
ceilalţi dispărând ca sub pământ. Ajunşi în sala mare, Ina
vine lângă U, îl apucă de mână, ceeace îi provoaca un fior pe
care nu l-a mai simţit niciodată, nici chiar când a ţinut-o pe
Unta de mână. Simte în mâna sa imensă, aspră cu degete groase
şi butucănoase, ceva fin şi subţire, cu unghii lungi care
din când în când îi înţeapă pielea tare. Ea îl duce spre fundul
sălii, trecând pe lângă tron, intrând într-un coridor îngust din care
se deschide în dreapta şi stânga mici hrube amenajate pentru dormit, dar
acum goale. Mai merg destul de mult, nemaiauzindu-se gălăgia fetelor
care au dispărut pe nesimţite. Din cauza fascinaţiei de care
este cuprins, nici nu a observat că nici cei doi bărbaţi nu mai
sunt, ci numei el şi cu Ina, care ţine în mână o mică
făclie. Până în cele din urmă ajung în fundul coridorului de
unde se pătrunde într-o sală frumoasă şi, noua
surpriză, luminată se razele soarelui. De sus din tavan intră
câteva şuviţe subţiri fără să se vadă cerul.
Ţncăperea este mare, nu prea înaltă, cu pereţii
şlefuiţi de mâna omului, plini cu desene reprezentând oameni dansând
sau ducând la păscut animale cornute, iar tavanul vopsit în albastru
deschis, întocmai ca cerul senin. Totul pare nespus de frumos şi intim.
Picioarele sale goale şi groase simt cum calcă pe un covor din multe
blănuri aşezate unele peste altele, ceeace face ca zgomotele să
nu aibe ecou din toate părţile; i se pare că a intrat undeva
unde nu se aude nimica. Din loc în loc, pe lângă pereţi sunt un fel
de paturi făcute dintr-un lemn negru şi tare, acoperite cu
blănuri de animale cu părul lung şi mătăsos, iar în
mijloc un loc lăsat liber în stânca goală cu ridicături pe
margine în care arde un foc mic, întreţinut cu bucăţele de lemn
tăiate mărunt. Fumul nu se împrăştie în încăpere, ci
iese din mijlocul tavanului afară, printr-o fantă în partea de sus a
încăperii. U are o figură de nerecunoscut, pe măsură ce
cercetează toate lucrurile care îi apar în faţa ochilor, gura i se
deschide din ce în ce în semn de mirare. Are sprâncenele ridicate şi ochii
holbaţi. Gândurile îi umblă aiurea şi întregul vis de
mărire parcă i-a ieşit din cap. Ina obsearvă starea sa
şi-l lasă să-şi revină de la sine. Nu scoate nici un
cuvânt, se duce în una din încăperile de alături, toarnă dintr-un vas mare, confecţionat din
pământ ars acelaş lichid care i l-a dat cu o zi înainte şi-i
oferă să bea. El nu se lasă prea mult rugat şi dă pe
gât cu nesaţ, multe înghiţituri mari. Simte cum lichidul dulce
şi bun îi curge prin beregată, dându-i pe măsură ce trece
timpul acea stare care i-a plăcut atât de mult. Tavanul şi
pereţii încep parcă să se învârtească în jurul său
şi o bucurie îi cuprinde sufletul lui brut. Ina vine lângă el, îi
apucă cu duioşie capul între mâinile ei micuţe şi şi-l
aşeaza pe pieptul ei. În acest moment i se trezesc instinctele adormite
din cauza fascinaţiei de care a fost surprins. Toată ziua şi
noaptea o petrece alături de femeia care i-a dat cele mai fine şi
frumoase senzaţii din viaţa sa. Nici nu şi-ar fi închipuit
că poate exista o asemenea bucurie. Ce frumos este să
trăieşti, mai ales când eşti alesul lui Iane care îţi
dă ce este mai bun pe acest pământ, gândeşte el de fiecare
dată când se apropie de Ina. Nici nu ştie cum trece timpul şi
nici nu bagă de seamă că din când în când este servit cu
bunătăţi aduse pe tăvi din coajă de copac, carne
prăjită, fructe minunate şi lapte.
Inei
i-a plăcut de U de prima dată când l-a văzut, atunci când a fost
capturată. Faptul că i-a dat drumul a impresionat-o mult, considerând
gestul ca o simpatie, ceeace dealtfel a fost şi cazul. Plecase de dimineaţă
cu mai mulţi oameni ca escortă spre un loc unde se află un
bătrân singuratec, la care se duc fetele tinere să li se spună
care va fi alesul inimei ei. Acesta i-a prezis că foarte curând va sosi un
bărbat înalt, plin de putere fizică cu o inteligenţă mai
aparte ca a celorlalţi, care peste scurt timp îi va conduce pe toţi,
chiar dacă ei nu vor voi aceasta, iar dacă se vor opune vor pieri.
Aceasta fiind voia lui Us şi nimeni nu poate să se dea în lături
în faţa vrerii sale. Pe bătrân îl cheamă Hidel şi face
parte dintr-un neam venit de de mult, care s-a contopit cu cei de aici; era pe
atunci tânar şi s-a retras, preferând să locuiască singur ca
eremit într-o grotă mică şi umedă. El cunoaşte multe
vrăji şi face preziceri, deasemenea poate vindeca boli, cunoscând fel
de fel de ziceri vrăjitoreşti şi prin plantele văii pe care
le culege şi prepară. Mulţi oameni vin la el şi îi aduc
mâncare ca plată. De când a îmbătrânit a atras un tânăr care
locuieşte cu el, pe care îl învaţă vrăjitoria, arta
prezcerii şi vindecarea cu plante. Plecând de la el Ina a fost
atacată de un grup de oameni care trăiesc dincolo de vale în arbori
şi sunt foarte înapoiaţi. Însoţitorii ei au fost omorâţi
iar ea a scăpat fiind astfel descoperită, prinsă de U şi
salvată de la o moarte sigură. Grota prin care a dispărut are o
legătură cu cea în care se află acuma, printr-o trecere
secretă pe care nu o cunoaşte decât ea, fetele din anturaj şi
bătrânul Rit. Pe aici ies în caz de pericol şi atunci când nu vor
să fie văzuţi. Dealtfel calea este destul de lungă,
coridorul îngust traversează muntele care desparte valea seacă de cea
înfloritoare. Aici se pătrunde împingând un perete rotitor, special
construit de un bătrân care a murit şi odată cu el taina. Ţn
felul acesta a reuşit Ina să se elibereze din captivitatea lui U, dar
ea nu a considerat-o ca o fugă, ci a vrut să ajungă cât mai
repede la tatăl ei să-i spună că cel care îi este sorocit a
sosit şi că nu doreşte să ducă război cu el.
Prima seară nu a avut curajul să i-o spună şi nici în a doua,
din care cauză a izbucnit lupta care a adus atâtea jertfe de ambele
părţi. Numai când U a venit în faţa lui Rit şi era cât
p-aci să fie gonit, Ina şi-a luat inima în dinţi şi l-a rugat să-l lase să stea mai
departe în aşezarea lor, deoarece, după părerea ei, nu are
intenţia de a-i ucide şi nici supune. Ţn felul acesta se face
că el se află acuma în camera ei. Dar, în afară de prezicere îi
place de U; nu-i pasă că are un aspect de brută şi nici
că este cu mult mai puţin civilizat ca ei; îi simte inteligenţa
nativă şi puterea de a conduce, precum şi dorinţa de a
ajunge cât mai departe, lucru care i-a fost spus şi de bătrânul
Hidel. Ca să-l mângâie şi să-i fie pe plac îi spune Usis,
adică cel care coboară din fiul lui Us, atotfăcătorul din
care se trage Rit tatăl ei şi bîneînţeles şi ea. Încă
de când era fetiţă, bătrânul a căutat un bărbat demn
să stea alături de fiica sa, care să domnească peste
oamenii de aici, dar nu a găsit pe nimeni capabil. Pretendenţi sunt
mulţi, dar toţi au fost respinşi, unii chiar cu brutalitate, din
care cauză în ultimul timp au avut loc unele certuri interne care
până în cele din urmă s-au soldat cu asasinate bine camuflate care nu
au ajuns până la urechile celor mulţi. Toate firele au fost trase de
Ina care cu timpul a căpătat o mare dexteritate de a unelti,
făcându-se temută de toţi. Are la dispoziţia ei un
număr mare de bărbaţi voinici care o păzesc cu
străşnicie, iar gurile rele spun în şoapta că se
distrează chiar cu unii din ei, lucru dealtfel nu lipsit de adevăr.
Mama ei a murit când era tânără de tot, nu prea a cunoscut-o şi
a crescut mai mult printre bărbaţi, fiindcă tatăl ei este
un om ursuz, singuratec, căruia nu-i place să se înconjoare de femei.
Le consideră bune numai pentru facerea de copii. Fiica sa Ina însă,
valorează în ochii lui mai mult ca orice. Și-ar fi dorit un băiat,
dar fiind fată totuşi nu a respins-o ci a crescut-o ca atare. Nimeni
nu avea dreptul să se atingă de ea şi o considera singura
capabilă să ducă mai departe opera pe care a făurit-o,
bineînţeles alături de un bărbat. A luptat o viaţă
întreagă să facă din aşezarea văii Antari un loc
fericit, chiar cu sacrificii umane, ceeace a reuşit destul de bine.
Înaintea sa valea Antari era împărţită în multe triburi, fiecare
cu şeful ei, în veşnice lupte pentru împărţirea
teritoriilor de vânătoare şi stăpânirea grotelor. Unul din ei
era Rit. Ca să curme această stare de lucruri, ajutat de câţiva
oameni puternici şi vânjoşi, i-a adunat pe şefii diferitelor triburi
sub un pretext oarecare şi pur şi simplu i-a măcelărit.
Apoi fără să întrebe pe nimeni s-a proclamat unicul şef al
tuturor. La început a avut opoziţie din partea unora din celelalte grupe,
dar a procedat lafel ca U, iar în cele din urmă toţi s-au
liniştit găsind că nu are nici un rost să se opună
voinţei lui Us, căci între timp Rit a avut grijă să se
proclame direct coborâtor din acesta, ceeace îl îndreptăţea să
deţină toate drepturile şi puterile. Nici un şef până
la el nu a avut curajul să se proclame ca atare. În desele incursiuni în
alte teritorii au fost aduşi oameni capturaţi care au fost puşi
să lucreze pentru cei de aici, ca sclavi, care însă cu timpul s-au
integrat, devenind cetăţeni ai văii. Sclavia pe viaţă
încă nu a fost inventată.
Acuma
este Rit puternic, nu mai are opozanţi şi oamenii s-au obişnuit
să trăiască în pace şi linişte. Certurile pentru
putere au fost uitate şi nimănui nu-i mai trece prin minte că un
altul ar avea intenţia să-i conducă, în afară de
bătrânul Rit. Fiind bătrân şi cum mintea îl lasă în ultimul
timp, vrea ca puterea să rămână după moartea sa tot în
familie, chiar dacă urmaşul este o femeie. Faptul că n-a avut un
băiat este tot voinţa lui Us care ştie ce face şi care în
felul acesta doreşte să-i salveze de pieire. Dupăce Ina i-a povestit ce i-a spus Hidel, bătrânul
este convins că U este cel trimis de sus, sortit să şadă
lângă fiica lui. Însă pe nimeni nu-l interesează că el avea
o femeie şi un copil, că aceasta ar putea fi o piedică, ceeace
dealtfel pentru aceste timpuri era normal. Chiar dacă cei de aici ar fi
ştiut, tot nu i-ar fi interesat acest fapt, bărbatul putând avea câte
femei şi copii doreşte. Și nici pentru U nu era aceasta o
problemă, cu toate ca Ia era femeia lui şi numai a lui, de care nu
avea nimeni dreptul să se atingă, atâta şi nimica mai mult.
Dacă Ina era un mijloc de a ajunge acolo unde doreşte, cu atât mai
bine pentru el şi nimeni nu putea să-l oprească de la
această acţiune. Ina la rândul ei, pentru a-l atrage pe U nu are
nevoie să întrebuinţeze toate farmecele ei de femeie, deoarece el,
încă de prima dată când a văzut-o, a simţit că are în
faţa sa destinul, vag la început,
iar acuma este sigur de asta. Dar nu numai atâta, ea i-a plăcut şi ca
femeie. Viitorul său este aici. Iane l-a călăuzit bine. Dar nu
cumva Iane şi Us sunt una şi aceeaşi persoană ? Bineînţeles
că da, căci altfel toate n-ar fi mers atât de uşor. Da, de acum
încolo nu trebuie să-l mai numească Iane ci Us, fiindcă sub
acest nume l-a adus aici, aşa şi-a arătat voinţa. Deci
faptul că Ina îl numeşte Usis îi place şi găseşte
că aşa trebuie să fie. Acuma este bine numai Usis, cu toate
că el se consideră direct descendent din Us şi nu bătrânul
Rit. Deocamdată însă nu trebuie s-o spună, mai târziu are s-o
facă.
Între
timp s-au împrăştiat oamenii săi peste tot. Fiecare s-a aciuit
unde a fost primit, iar At s-a retras într-una din grotele vecine cu cea mare.
De câteva zile U n-a ieşit la aer şi nici măcar din camera Inei.
Trăieşte parcă în altă lume, totul i se pare atât de frumos
şi straniu încât nu vrea să se termine prea curând. Nu face nimica toată
ziua, ceeace pentru el constituie o odihnă binemeritată după
toate peripeţiile prin care a trecut. Ina stă aproape în
permanenţă lângă el, fiind mereu alimentată cu mâncare
şi băutură de companioanele ei. Noţile le petrec în cele
mai frumoase clipe de dragoste. Ei i-a plăcut din prima clipă statura
sa impozantă şi bărbăţia ce o împrăştie în
jur. Pe Rit,
tatăl ei nu-l vede în aceste zile. Dealtfel unul din obiceiurile de aici
este ca bărbatul ales de o fată trebuie să locuiască un
timp alătuari de ea şi numai apoi era recunoscut ca bărbatul ei,
dar nu pentru tot timpul. Dacă n-o mai voia, sau ea găsea altul,
despărţirea se face fără nici un rit anumit. Bărbatul pleacă pur şi simplu şi totul intră în
normal, iar ea este din nou considerată ca fată de măritat chiar
dacă avea o droaie de copii. Dar, aşa cum se petrece peste tot
şi în toate timpurile, se iscau destul de des lupte acerbe între
bărbaţii care doreau aceeaşi femeie, sau invers, care de multe
ori se terminau cu morţi si răniţi de ambele părţi. U
încă nu cunoaşte aceste obiceiuri. Deocamdată nici nu-l
interesează, fiindcă luna de miere în care se găseşte îi
place atât de mult şi se simte atât de bine că toate celelalte
probleme sunt pe planul doi sau trei, după importanţă. Nici Ina
nu mai este atât de tânără; bărbat oficial nu a avut, s-a
distrat doar şi chiar destul de mult, cu tinerii din paza sa. Nu rareori
au loc mici orgii în ascunzătoarea ei unde nu pătrunde nimeni, cine
ar încerca ar pieri pe loc. Copii nu a avut, ştiind să se apere. Și
în acele timpuri ştiau femeile cum să facă să nu-i aibe.
Erau femei mai în vârstă care cunoşteau ierburile necesare pentru
asta. Și în această vale trăia una la care mergeau femeile, una pe
nume Vri.
Între
timp At şi ceilalţi câteva sute de oameni s-au împrăştiat
în toată valea şi nici vorbă nu mai putea fi de o rapidă
adunare în caz de nevoie. Valea are multe ramificaţii mai mari sau mai
mici cu grote de tot felul peste tot, de unde nu se putea auzi zgomotul sau
strigătele din altă parte. Doar un sol special ar fi putut să-i
vestească pe toţi, însă spre norocul lor nu este nevoie de nici
o adunare. Nimeni nu are de gând să provoace dezordini, atâta timp cât
există hrană suficientă şi locuri bune de locuit, oferite
din plin de natură. Deasemenea femei sunt destule, poate chiar mai multe
decât bărbaţi, care pier mai repede la vânători şi lupte,
aşa că mulţi şi-au găsit câte una la care s-au aciuit.
Antarenii nu sunt oameni răi şi nu le poartă ură că au
venit la început cu intenţii rele. Până şi faptul că unele
familii au fost măcelărite a fost uitat repede. Fiecare se întrece în
a-i primi pe cei noi, din curiozitate mai mult. La un moment dat însă au
loc bătăi şi certuri mai multe ca deobicei, care totuşi la
urmă se termină cu bine. Ucideri nu s-au semnalat. Deci U nu are dece
să se teamă. Totul îl duce cu paşi repezi spre realizarea
tuturor visurilor sale.
După
câteva zile de huzureală, când organismul său obişnuit cu
mişcarea şi cu traiul sub cerul liber se resimte, cere să
iasă de aici să vadă ce se petrece în valea Antari şi cu
oamenii săi. Ina pregăteşte imediat o procesiune mare ca
să-şi prezinte bărbatul ales. Găseşte că este o
bună ocazie s-o facă. Mai întâi însă va trebui să-l
pună la curent cu intenţiile ei. În cele câteva zile cât au stat
singuri s-au înţeles foarte bine cu toate că niciunul nu
cunoştea limba celuilalt, dragostea neavând nevoie de vorbe. Aflând despre
ce este vorba, U se arată oarecum surprins. Brusc îi vine în minte Ia.
Până acuma nu s-a gândit la ea sau la posibilitatea de a o
părăsi cu totul. Ina consideră că şi-a făcut
datoria şi nu aşteaptă aprobarea lui. Găseşte că
este foarte natural şi normal ca el să accepte. Nici prin gând nu-i
trece contrarul. Dar U nu prea îşi face probleme în privinţa asta,
este hotărât să lase evenimentele să-şi urmeze calea, apoi
va vedea ce este de făcut. În nici un caz nu va accepta rolul de
prinţ consort. Deci nu spune nici nu şi nici da. Ina porneşte
imediat la pregătirile de rigoare. Evenimentul trebuie să aibe loc a
doua zi de dimineaţă. U îl cheamă pe At care se prezintă de
urgenţă şi care cu această ocazie vede cele mai ascunse
locuri ale grotei mari. Ina îi permite să intre chiar aici în camera ei. U
îi ordonă ca încă de dimineaţa următoare toţi oamenii
săi să fie aşezaţi pe două rânduri de la intrarea grotei
până jos în vale. Ina lipseşte până seara târziu, aranjând toate
detaliile alaiului cu bărbaţii din pază. Îl numeşte pe unul
din ei drept şef de ceremonie, cu toate că nu există o asemenea
denumire. Rauta este un bărbat înalt, zvelt, fiul unui fost şef
omorât de Rit, cu trăsături fine. A crescut pe lângă Ina de când
era copil mic; nu-şi aduce aminte de tatăl său şi nici de
mama sa care a murit imediat după soţul ei de inimă rea. De
copil îi place de Ina, cu care s-a jucat. Și-a petrecut aproape tot timpul în
compania ei. Când a devenit adolescent i-a plăcut Inei ca bărbat
şi fără nici o ezitare şi l-a făcut amant. În toate
zilele cât ea a stat cu U el s-a tot învârtit în preajma apartamentului ei
simţind că turbează. Spera că el va fi acela cu care
să împartă domnia. Odată însăşi Rit i-a dat să
înţeleagă că el este cel ales, dar nu destul de hotarât, din
care cauză a avut dubii. Dealtfel nu nu a fost considerat ca cel demn
pentru Ina, deoarece nu a dat dovadă niciodată de curaj şi
initiaţivă. Nu prea mergea la vânătoare şi nu ştie ce
înseamnă să-ţi agoniseşti cele trebuincioase vieţii,
din care cauza avea mâini cu degete lungi fine şi nici în picioare goale
nu umblă. Ca şef de pază făcea bine faţă,
deoarece nu a avut niciodată ocazia s-o apere pe cea pe care o considera
ca stăpână. Atunci când paznicii ei au fost ucişi şi ea
prinsă de U el nu a însoţit-o, ci a trimis oameni din garda lui.
Neavând încotro este obligat să accepte situaţia şi să
facă toate pregătirile pentru alaiul de a doua zi de
dimineaţă. Ina i-a comandat lui U îmbrăcăminte bogată,
confecţionată din pânza de coajă de copac şi blănuri
frumoase. I-a făcut mai multe şiraguri din pietre strălucitoare
şi colorate şi dinţi de animale. Seara au venit femeile din
anturajul Inei să-l vopsească pe corp şi pe faţă, în
fel de fel de culori. I s-au confecţionat încălţăminte ca
aceea pe care o purtau bărbaţii din gardă, dar mult mai
frumoasă. Prima oară când i-a pus în picioare nu a putut să
facă nici măcar un pas, avea impresia că a fost strâns în chingi,
tălpile îl usturau de parcă ar fi umblat pe jar. Dealtfel le avea
umflate din cauza rănilor căpătate în lungile coridoare din
grotă. Toată seara i-a trebuit Inei să-l facă să
meargă câţiva paşi încălţat. Până în cele din
urmă îşi impune voinţa şi reuşeşte, strâmbându-se
de durere. Ce să-i faci, obligaţiile unui şef, care se
prezintă viitorilor supuşi trebuie să fie împopoţănat.
Din cauza intenselor pregătiri se culcă în seara asta mai târziu, iar
dimineaţa este în picioare cu mult înainte de răsăritul soarelui.
Curios se uită în luciul apei dintr-un vas şi se sperie
văzându-şi figura vopsită, însă imediat îşi aduce
aminte de aspectul falnic pe care îl aveau parte din cei care erau în anturajul
lui Rit. Se ridică încet, îşi îndreaptă ţinuta şi face
câteva exerciţii de felul cum se va ţine în faţa oamenilor. Ce o
să zică ai lui când o să-l vadă sub acest chip de mare
şef ? Va fi greu până îi va duce la nivelul celor de aici,
gândeşte el în timp ce apare Ina în încăpere, îmbrăcată
frumos şi mai bogat ca ultima dată. Are părul lungit în sus,
înfăşurat cu multe şiraguri din pietre colorate, iar gâtul pare
mai lung ca deobicei din cauza inelelor din os prinse în jurul lui. Faţa
vopsită în dungi verticale o lungesc parcă, dându-i un aspect bizar.
Poartă un rând de haine confecţionate din pânză de copac, iar
pedeasupra o blană prinsă de o parte de umăr cu o pafta din os
şi cealaltă sub braţ, care atârnă până la pământ.
În picioare poartă un fel de opinci făcute din piele
groasă, ornate cu desene colorate,
împodobite cu multe şnururi din fâşii de piele care au o
nuanţă roşie. șinuta ei falnică îi dă un aspect ireal,
transparent. U este mândru că va apărea lângă această
creatură în faţa supuşilor săi. Ea a dat cu o zi înainte
sfoară în ţară de ceremonia care va avea loc, a logodnei ei cu
U, numindu-l comandantul bravilor bărbaţi veniţi la ei în semn
de prietenie, că va avea loc cu acest prilej ritualul Sun, adică al
soarelui, care se face de câte ori au loc evenimente demne de luat în seamă,
cum ar fi marcarea perioadelor de bună stare şi în cazul de
faţă, logodna Inei cu U, care se pregăteşte în felul acesta
să ia locul tatălui ei, bătrân şi obosit, după o
viaţă plină de lupte. Bărbaţii din gardă
poartă un fel de şorţuri din blană de leopard, opinci în
picioare şi cu partea de sus al corpului gol. Cu toţii sunt lafel
îmbrăcaţi, ceeace dă un aspect frumos. Fiecare are câte o
suliţă lungă, frumos sculptată cu câte un os şlefuit
în capăt. Ina l-a rugat pe tatăl ei să ia parte, dar el a
refuzat; n-a mai ieşit din grota mare de mult timp şi nu doreşte
nici de data asta s-o facă, este obosit, ochii i-au slăbit şi
umblă greu, aşa că nu poate să asiste la
festivităţile date în cinstea fiicei sale.
U
este emoţionat, se aşează pe unul din scaunele din blană
şi aşteaptă. Ina la rândul ei nu a avut timp să se
gândească din cauza emoţiei la ceeace întreprinde, simte că
începe o nouă perioadă din viaţa ei, că de acum încolo este
a celor mulţi, că viaţa ei nu se va mai petrece în interiorul
grotei mari, având alături de ea un bărbat puternic şi viteaz,
cu ajutorul căruia va putea domni în linişte şi fără
pericole. Totuşi în sinea ei se petrece ceva ce nu-şi poate explica,
dar deocamdată nu are de gând să se gândească decât la ceremonia
ce va urma. Între timp au început oamenii să se adune în faţa
intrării în marea grotă. Locul a devenit strâmt. Fiecare s-a
îmbrăcat cu blana cea mai bună, iar bărbaţii poartă
suliţe lungi. Pe cap şi-au prins pene de păsări viu
colorate şi fiecare s-a întrecut vopsindu-se pe faţă în culori
vii. Cei ai lui
U au venit foarte de dimineaţă şi au format două rânduri ca
să lase intrarea liberă. Ei nu poartă suliţe sau
lăncii, ci obişnuitele lor bâte, parte încrustate cu pietre
şlefuite. Nu s-au vopsit, dar s-au împopoţănat care mai de care
cu frunze, piei sau alte obiecte găsite. Totul este extrem de animat
şi colorat, oamenii forfotesc de colo pâna colo, iar fiecare
caută să-şi
găsească locul potrivit, în aşa fel ca să vadă începutul
ceremoniei, căci cortegiul se va opri la dealul Atar unde se află un
altar la care a slujit odată Rit, deoarece el era atât şef militar
cât şi preot. Înaintea sa acest loc era comun pentru toate
triburile, fiind folosit cu rândul, după nevoia fiecăruia.
Fiindcă Rit nu poate veni, toată ceremonia o va oficia bătrânul
Ritit, fratele lui, care este mai în puteri şi cunoaşte tot atât de
bine tainele lui Us pe pământ.
În
tot acest tumult al pregătirilor, U nu are nici un amestec direct, în
afară de ordinul pe care l-a dat lui At ca oamenii săi să-l însoţească în chip de
gardă. Stă tăcut pe patul din lemn acoperit cu blănuri
şi aşteaptă momentul ca Ina să vină să-l ia. Este
nervos şi stă ţeapăn ca să nu i se deranjeze vreo
cută a îmbrăcăminţii. Deodată, fără să
simtă, Ina se află în faţa lui. Eleganţa şi
ţinuta ei îl face din nou să-şi piardă cumpătul, dar
face un efort şi reuşeşte să-şi camufleze emoţia.
Ina îl ia de mână, îl duce dealungul coridorului lung, luminat cu
torţe. Trec prin sala mare care este goală, îndreptându-se spre
ieşire. Faptul că nu l-a văzut în tot acest timp pe Rit îi
dă de gândit. Dece fata lui se poartă în felul acesta cu el ? Dar
acuma nu este cazul să descopere toate misterele de aici. În sala
mică dinaintea ieşirii sunt adunaţi toţi bărbaţii
tineri din garda Inei, frumos îmbrăcaţi, bătrânii pe care i-a
văzut în anturajul lui Rit, fetele însoţitoare, precum şi
mulţi alţii pe care nu-i cunoaşte, pe care îi vede pentru prima
oară. Sunt vreo două sute la număr. Ţn mijlocul sălii
se află un fel de platformă confecţionată din lemn,
cioplită, cu mânere lungi şi în centru două scaune cu spetezele
înalte, frumos ornate cu flori şi acoperite cu blănuri. Ina îl
învită să urce şi să se aşeze, apoi vine lângă el
şi se aşează pe celălalt scaun. La un semnal a lui Rauta,
platforma este luată pe sus şi ridicată pe umerii a mulţi
bărbaţi puternici. U se simte atât de mândru că-şi scoate
pieptul puternic în evidenţă, îşi umflă nările şi
pune mâinile încrucişate pe poale. Are o ţinută falnică,
dând impresia că este un mare conducător. Lumina puternică a
zilei îl loveşte la ieşire drept în ochi, orbindu-l pentru moment,
iar aerul curat de afară îl ameţeşte. Se ţine totuşi
în poziţia pe care şi-a luat-o la început. Ina este veselă
şi surâde, ceeace se întâmplă destul de rar în prezenţa
oamenilor de rând. Calea le este decshisă de Rauta, urmat de cei aproape o
sută de bărbaţi care fac cerc în jurul platformei. Ţn
spatele lor urmează toţi ceilalţi în frunte cu Ritit, femeile
Inei şi câţiva bărbaţi din suita lui U în frunte cu At.
Cortegiul pare să fi fost stropit cu culori vii, atât sunt vopsiţi cu
toţii. La vederea lor, oamenii din Valea Antari izbucnesc în strigăte
şi urale, sărind de bucurie. Calea este liberă, păzită
la dreapta şi la stânga de bărbaţii lui U, care se uită la
marele lor şef cu mândrie şi respect. Unii din ei saltă
împreună cu cei de aici, dar mare parte îi urmează pe
măsură ce cortegiul avansează. Platforma înaintează încet,
legănându-se ca pe valuri line, datorită paşilor
legănaţi ai celor ce o poartă. Din când în când U se uită
la dreapta şi la stânga, împărţind celor mulţi câte un
anemic şi forţat surâs. Drumul coboară în vale, traversează
un râu iute cu apă rece şi merge spre dealul Atar de pe care se poate
vedea dâra de fum a focului aprins anume pentru desfăşurarea
ritualului. Au fost aduse mai multe vite cornute care numai în asemenea ocazii
puteau fi sacrificate, fiind considerate ca animale a lui Us. Iar ca să se
marcheze şi mai bine evenimentul, ca aploarea ceremoniilor să aibe
efect imediat şi deplin, i se trimite ca dar un cuplu de doi copii mici
care urmează să fie sacrificaţi pe altarul bunei stări.
Aceasta se face numai când se celebrează rituri foarte importante, cum ar
fi acesta de acuma, când se sărbătoreşte unirea Inei cu U,
bărbatul căruia i se dărueşte parte din putere şi care
are nevoie de ajutorul lui Us. Deasemenea copiii sacrificaţi vor duce lui
Us cererea celor de aici ca noii conducători să dea întregii
aşezări urmaşi care să-i conducă tot atât de bine ca
cei de acuma.
Pe
măsură ce convoiul avansează oamenii se deslănţuie din
ce în ce, ca aproape de altar să fie tot imensul puhoi cuprins de un soi
de delir vecin cu demenţa. Femeile şi bărbaţii
ţopăie ţinându-se de mâini în sunetul tam-tam-urilor bătute
de bărbaţi, ceeace face un vacarm atât de mare că întreaga vale
răsună. Animalele fug speriate din faţa oamenilor
dezlănţuiţi. Focul care a fost aprins cu o seară înainte
este imens; au fost aruncaţi arbori întregi, buşteni mari de lemn,
precum şi un lemn negru pe care îl scot din una din grote şi care se
încinge mai mult, făcând un jar fierbinte. Nimeni nu se putea apropia de
acest foc mai mult de cincizeci de metri. În dreapta focului este o stâncă
mare care s-a înegrit de fum, în vârful căreia se putea ajunge cu ajutorul
unei scări din liane. Ţn spatele ei se află o piatra rotundă,
mare, ca o masă cu platforma cioplită şi şlefuită,
dându-i o suprafaţă plană. Acesta este altarul sacrificiilor
vitelor, iar alături una mai mică pentru sacrificii umane. La o
distanţă apreciabila de stâncă, atunci când dugoarea focului nu
se face prea simţit, alaiul se
opreşte. Platforma cu tronurile este depusă, iar U cu Ina
coboară continuând drumul pe jos, ocolind focul care dogoreşte,
trecând în spatele stâncii unde sunt aşteptaţi de un grup de opt
bătrâni în frunte cu Ritit, toţi îmbrăcaţi în mod special
pentru efectuarea ritului. Ritit poartă pe cap un fel de căciulă
din blană care dă impresia unei peruci, de care sunt prinse două
coarne mari îndreptate spre înainte. Partea de sus a corpului este goală,
iar coapsele învelite cu blănuri de leopard. Ceilalţi sunt lafel
îmbrăcaţi, dar fără coarne, care nu puteau fi purtate decât
de Rit sau înlocuitorului său, când acesta îndeplineşte ritul
respectiv, în cazul de faţă de Ritit, fratele său. La sosirea
tinerilor, bătrânii se înclină în faţa lor şi îi
învită să ia loc pe un şir de pietre mici acoperite cu
blănuri care servesc drept scaune. Locul
ales pentru U este mai scund ca cel al Inei, ceeace îl supără
pentru prima oară decând este sub puterea ei, se abţine însă
să-şi dea drumul. În jurul lor, la o distanţă
apreciabilă se strânge restul poporului. Fiecare se cocoaţă pe
unde apucă ca să vadă mai bine. Arborii gem şi stâncile din
jur sunt atât de pline că dau impresia că sunt vopsite din cauza
culorilor de pe obrajii oamenilor. Se aşterne o linişte aproape
deplină. Se aude numai un mumur de voci, toţi vorbesc în
şoaptă, ceeace provoacă un zumzet premergător unor scene de
total delir. Focul s-a înteţit
între timp mai mult, arzând cu flăcări mari, având la bază un
maldăr de jar în care se pot frige mai multe vite deodată. Atmosfera
dogoritoare scoate sudoarea din corpurile celor prezenţi de care se
lipeşte praful din aer, dându-le un aspect murdar.
Ritit
se duce în faţa Inei, urmat de ceilalţi şapte, se înclină,
apoi în faţa lui U şi se îndreaptă spre masa mare. Fiecare
ţine în mână câte o aşchie lungă de silex,
şlefuită special sub formă de cuţit, cu mânerul din lemn.
În faţa altarului se aşeaza toţi în genunchi, ridică
mâinile, apoi se apleacă până la pământ, rămânând un timp
în această poziţie. Ina se ridică în picioare făcându-i şi
lui U semn s-o urmeze, îl ia de mână înaintând cu el până aproape de
cei opt prosternaţi în faţa altarului. În acest moment se
aşterne o tăcere mormântală. Unii mai în vârstă se
aruncă cu faţa la pământ. Vântul bate lin şi împreună
cu sursurul apei din vale face un zgomot ciudat. O ploaie de cenuşe
şi funingine de la imensul foc cade asupra celor din jur. Ajunşi în
spatele preoţilor, U vrea să se aşeze în genunchi dar Ina îl
opreşte, îi face semn să ridice numai mâinile şi să se uite
în sus. În felul acesta şi-l coboară pe Us, făcându-i drum prin
inimă spre interiorul sufletului. El ascultă cu sfinţenie toate
indicaţiile care i se dau; nu vrea să apară faţă de
cei prezenţi ca neştiutor, deoarece data viitoare va comanda el din
proprie iniţiativă asemenea ceremonii; de asta este sigur.
Bătrânul
Ritit se ridică în picioare, urmat de ceilalţi şapte, se
întoarce cu un aer solemn spre cei care se logodesc, pronunţând cuvinte
inteligibile, apoi îi învită să-şi reia locul pe tronuri. Din dreapta
se aud zgomote puternice, apar mai mulţi bărbaţi care mână
un grup de vaci înebunite de apropierea focului şi de perspectiva de a fi
sacrificate. Sunt legate de coarne cu frânghii groase, confecţionate din
coajă de copac. Sunt duse în faţa altarului mare. Cu repeziciune li
se leagă picioarele din faţă şi dintr-o lovitură
îngenunchiate. Ritit avansează cu oamenii săi şi fără
să stea pe gânduri le taie beregatele cu cuţitele din silex. Sângele
începe să curgă şiroaie, se umple trei cupe făcute din învelişul
unui fruct, care sunt ţinute în dreptul rănilor şi duse cu
ceremonie în faţa lui U şi Ina. Ritit se aşează în
faţa lor, le oferă câte o cupă, una o ia el şi-i
învită să bea. Sângele este dat pe gât până la urmă.
Ţn acest moment oamenii încep să salte de bucurie, dar la un semnal
al lui Ritit vacarmul se curmă brusc. Ceremonia încă nu s-a terminat.
Pe măsură ce vitele sunt suite pe masa mare din piatră şi
tăiate în bucăţi cu piele cu tot, sunt ridicate de alţi doi
bărbaţi în vârful stâncii şi aruncate în foc. Se
înalţă mii de scântei mici, iar pielea şi părul ars
împreună cu seul topit ridică un fum alb, înecăcios care se
împrăştie în înprejurimi. Aerul miroase a păr ars şi carne
prăjită. Nimeni nu îndrăzneşte să vorbească sau
să se mişte de la locul său. Ritit ridică mâinile spre cer
cerând supremului zeu să primească jertfele. Dar abea acuma începe
adevărata ceremonie, căci vitele au fost trimise lui Us numai
să-l anunţe ce va urma. Jertfirea de oameni era în acele timpuri care
se pierd în negura timpurilor un obicei barbar, dar real şi foarte des
practicat. Concepţiile oamenilor acelor timpuri erau cu totul diferite de
cele de azi. Deabea ieşiti din starea animalică, mila şi
consideraţia faţă de semeni nu era încă bine stabilită
în minţile lor crude. Aşa şi cu oamenii noştri din valea
Antari. Aici se jertfeau oameni şi animale în egală masură, dar
la oameni erau totuşi anumite semne de care depindea jertfa. Încă din
timpuri şi mai vechi se considerau fenomenele naturale ca trimise de
suprema divinitate care domina întreaga viaţă a oamenilor şi al
naturii. De multe ori se întâmpla ca în momentul când oameni trebuiau să
fie sacrificaţi apărea câte un fenomen natural, ca cutremur,
eclipsă, fulgere, sau altele ce erau luate ca semn din partea celui de sus
că rugaciunile erau ascultate şi sacrificiul nu trebuia să ma
aibe loc. Jertfele erau oprite şi
oamenii salvaţi de o moarte graznică.
Tot
în aceleaş loc unde au fost aduse vitele, apare un grup de
bărbaţi şi femei din anturajul lui Ina, îmbrăcate ca de mare
sărbătoare, însă purtând spre deosebire de ceilalţi câte o
pânză albă care le atârnă până spre mijloc. Grupul acesta
înconjoară doi copii, un băiat şi o fată de vreo opt ani
fiecare, complet goi, cu aere speriate, neştiind ce li se
pregăteşte. Grupul se opreşte în faţa altarului mic urmat
de cinci bărbaţi cu tamtam-uri, confecţionate din trunchiuri de
copaci găurite şi acoperite cu piei de animale. Ritit ridică
mâna dreaptă şi tobele încep să bată mai întâi un ritm lent
apoi din ce în ce mai cadenţat şi puternic, ceeace are darul de a
răvăşi spiritele. Cei care s-au aşezat se ridică în
picioare, dar nimeni nu îndrăzneşte să scoată nici un
sunet, numai fâşâitul îmbrăcăminţilor se face auzit. Unul
din copii dă semne de nelinişte şi vrea să fugă dar
este ţinut cu putere de unul din bărbaţi. Ritit se apropie de
altar, ridică băiatul sus şi în acest moment se zguduie
pământul cu putere, pietre mari cad de pe stânci, oamenii din apropiere
fug speriaţi în toate părţile, tobele încetează să
bată, un uruit subteran surd şi înfricoşetor se aude, femeile
şi copii ţipă ca din gură de şarpe. Unii din ei sunt
loviţi de stânci căzătoare fiind ucişi. Ritit rămâne
ca împietrit, cu cuţitul încă ridicat. Deci Us a primit jertfele de
animale şi copii nu mai trebuiesc jertfiţi. Ina şi U nu se
mişcă de la locurile lor, stau şi ei ca împietriţi, livizi
la faţă. În mintea lui U reapar scenele cutremurului care l-au gonit
când era încă aproape copil, cu Ia de mână, când toţi ceilalţi
au pierit. Ina
ştie că este un semn bun, că jertfele au fost primite şi nu
mai sunt nevoie altele. După câteva secunde pământul încetează
să se zguduie şi totul intră din nou în normal. Nu rareori tremură pământul aici, regiunea fiind de origine
vulcanică. Acest fenomen este considerat ca un semn de sus, ca
pedeapsă a puterii supreme sau ca accept, după caz. Liniştea
care s-a aşternut este brusc întreruptă de noile bătăi ale
tobelor, cu atât mai ritmic şi mai puternic. Nimeni nu este preocupat de
cei omorâţi sau răniţi. Oamenii saltă şi ca la un
semnal se dezlănţuie un vacarm de nedescris. Copiii sortiţi
jertfei sunt duşi de unde au venit. În faţa platoului mare pe care
arde focul se află o câmpie destul de întinsă unde fuge toată
lumea ca să asiste sau să ia parte la dansul drăcesc care se va
dezlănţui acolo. Oamenii ucişi de pietrele căzute din cauza
cutremurului sunt aruncaţi într-o vale apropiată şi totul este
în secunde uitat. Viii cu viii şi morţii cu morţii, deviza
acelor timpuri imemoriabile, ale începuturilor omenirii. Un mare număr de
bărbaţi se strânge în semicerc, bătând puternic în tobele lor,
iar alţii cu suliţele, pe care nu le părăsesc
niciodată, formează un cerc mare ţopăind, cântând şi
agitândule în aer. Oamenii lui U li se alătură peste scurt timp.
Femeile aduc hălci mari de carne, pregătite din vreme, pe care le
frig înfipte în beţe lungi în focul unde au fost sacrficate animalele, iar
altele poartă oale mari din pământ ars în care se află
băutura care i-a plăcut atât de mult lui U, care este consumată
de toţi bărbaţii de aici, dându-le senzaţii euforice. Cu
timpul sângele oamenilor se înfierbântă, tobele bat din ce în ce mai
drăcesc, iar dansul devine sălbatec. Bărbaţii se
răsucesc, se contorsionează în mişcări isterice azvârlind
suliţele în sus, prinzându-le în strigătele de bucurie ale femeilor
şi copiiilor. Fetele formează un alt cerc de dans ceeace atrage
băieţii tineri. Sus în spatele stâncei mari s-a încins dansul
logodnicilor şi al preoţilor, apoi cu toţii o pornesc la vale
şi se amestecă printre ceilalţi, ceeace consituie singurele momente
când cei din grota mare se duc printre cei mulţi. Totuşi sunt
priviţi cu respect şi nimeni nu are curajul să se apropie prea
mult de ei. Li s-a pregătit un fel de podium cu mai multe scaune din care
două mai ridicate pentru U şi Ina, de unde să privească dansul şi petrecerea, dar ei nu stau
aici ci se amestecă cu ceilalţi şi dansează în rând cu ei.
Evenimentul mare îi face pe toţi fericiţi, atât pe U cu Ina cât
şi pe toţi locuitorii văii Antari, în primul rând pentrucă
a coborât Us asupra lor. Le-a dat doar un semnal prin zguduirea pământului
şi în al doilea oamenii cei muţi pentrucă s-au logodit cei mari
şi apoi U este bărbatul pe care ea Ina, fata lui Rit, îl
consideră demn să-i fie atât soţ cât şi părtaş la
domnie. Petrecerea ţine până noaptea târziu la lumina focului
veşnic întreţinut cu trunchiuri întregi de copaci. Noaptea târziu Ina
îl trimite pe Rauta după platforma cu scaune ca sa fie purtaţi de
gărzi în grotă. Este fericită, i s-au îndeplinit toate visurile
şi prezicerile, fiind acuma stăpână peste mulţi oameni,
alături de tatăl ei şi pedeasupra îl iubeşte pe U. Mai mult
nu şi-a dorit, lucru pentru care a organizat marea ceremonie,
mulţumindu-i în felul acesta lui Us, coborândul în sufletul lui U. Știind
de la cei batrâni că lui Us îi plac copiii, este mulţumită
că i-a lăsat pe aceşti care trebuiau sacrificaţi, în
viaţă. Cutremurarea pământului a fost un semnal de bun augur
şi în acelaşi timp o acceptare a lui Us a unirii ei cu U. În noaptea
asta uniţii dorm fără vise, după oboseala zilei. Până
şi U care este obişnuit cu drumuri lungi şi cu fel de fel de
lipsuri, este obosit. Faptul că a trebuit tot timpul să
gândească de felul cum să se poarte l-a doborât peste puterile sale.
Paralel
cu cele petrecute cu ocazia ceremoniei, în suita Inei s-au petrecut unele mici
drame. Rauta fierbea de invidie că nu stă el alături de femeia
care i-a aparţinut. Din dimineaţa aceea îl urăşte pe U mai
mult decât l-a urât pe Ruo pe care l-a ucis cu mult timp în urmă, fiindcă
a încercat să i-o ia pe Ina. Acuma a apărut acest străin cu
înfăţişare de brută, necioplit, cu trăsăruri
vulgare, un şef de tâlhari, care jefuieşte aşezările
paşnice ale oamenilor. Cum de a putut Ina să se unească cu el,
şi încă atât de repede ? Nici nu a aşteptat să vadă
cine este şi ce-i poate pielea, gândeşte el în timp ce-şi face
planul cum să-l înlăture. De data asta nu mai merge prin simplă
ucidere, fiindcă U este considerat ca unul din stăpâni, în care
sălăşluieşte o particică din Us, deci trebuie
răbdare şi profitat de fiecare ocazie, de fiecare moment prielnic
pentru el, să-l discrediteze în faţa lui Ina. Dar aceasta cere timp
şi până atunci va fi în penibila situaţie de a-l vedea pe
bădăranul acela lângă aleasa sa. Nu, trebuie procedat mai repede şi mai
ferm, lucrurile nu pot rămâne aşa. Tot frământându-şi
gândurile se hotăreşte ca, cu orice risc, să treacă la
acţiune când se va ivi prima ocazie. Deodată tresare, a găsit
cum va proceda. Știe că Inei nu-i place ca bărbatul pe care tocmai îl
are să fie şi a alteia şi el cunoaşte o femeie care va
accepta să-l ajute. Chiar a doua zi se duce după ea,
promiţându-i că dacă va face aşa cum îi cere o va duce în
anturajul celor din grotă, lucru foarte apreciat aici în valea Antari. Sari acceptă de prima dată, fericită că are ocazia
să se introducă, neştiind în fond care este adevărul. Este
o fată tânără, frumoasă şi inteligentă, care de
mult ar fi dorit să intre în compania celor din grota mare. O singură
dată a reuşit să pătrundă doar până în sala de la
intrare. Câte torţe, oameni mulţi, frumos îmbrăcaţi, care
mai de care mai eleganţi, iar femeile cu o tinută falnică,
frumos îmbrăcate, mai ales curtate de bărbaţi mai aparte decât
cei pe care îi vede toata ziua, cu mâini butucănoase şi aspre, tocite
de muncă, pielea murdară şi merg după vânat ca să aibe
oamenii ce mânca.
Conform
înţelegerii ea trebuie să se prezinte a doua zi, puţin înainte
de asfiţitul soarelui la intrare şi să aştepte. Rauta i-a
adus haine mai frumoase pe care le pune fericită că va arăta ca
cele dinăuntru. Mama ei, o femeie muncită care a crescut mai
mulţi copii de la diferiţi bărbaţi, nu ştie ce s-a
întâmplat cu fiica ei pe care n-o mai recunoştea în straiele ce şi
le-a pus. Iar când îi spune că de acum încolo va locui în grota mare se
sperie. A auzit multe lucruri despre oamenii de acolo, mai ales de faptul
că dacă nu mai eşti apreciată ca femeie, eşti pur
şi simplu omorâtă şi cadavrul aruncat hienelor, în loc să
fie dus la locul unde se odihnesc cei plecaţi dintre cei vii. Sari ascultă
cu atenţie ce-i povesteşte mama ei şi nu-i vine să
creadă şi gândeşte că, chiar dacă este aşa nu
strică să încerce, iar dacă nu-i va place va fugi şi gata.
Cu asta pleacă de acasă să fie mai devreme la intrare. La timpul
potrivit îşi face apariţia Rauta, îmbrăcat mai puţin
elegant, ferindu-se să nu fie văzut şi recunoscut de una din
străji, ceeace fetei îi pare curios. Deci urmăreşte ceva ce nu
trebuie să se ştie, din moment ce procedează în felul acesta,
dar odată intrată în horă trebuie să joace. Pentru a avea
reuşită deplină el se adresează şi unora din femeile
din anturajul Inei, cele care au fost împotriva logodnei ei cu U, care au
acceptat imediat să-i fie complice. Totul constă în a-l determina pe
U să accepte graţiile Sariei. Pentru a nu face pe celalte să
bănuiască ceva, li se spune că Ina a adus-o, mai ales că de
câteva zile n-a mai fost văzută, stând toată ziua cu U, aşa
că minciuna nu va putea fi descoperită. După aceea i se va spune
că el a adus-o special pentru el, în contra voinţei ei. Dar,
până în cele din urma se constată că planul este destul de greoi
de aplicat, deoarece în primul rând nu s-a făcut nimica pentru atragerea
lui U în cursă, va trebui s-o cunoască un timp, însă
deocamdată planul este greu de pus în aplicare. Acuma aproape că-i
pare rău lui Rauta că s-a grăbit; îi este teamă ca Ina
să nu afle că a fost introdusă o fată străină
fără asentimentul ei. Se hotăreşte deci ca deocamdată
să amâne totul şi s-o expedieze pe Sari, lucru destul de greu de
realizat. Fată dezgheţată, s-a făcut simpatizată chiar
din seara aceea şi pedeasupra a fost văzută de vărul Inei,
tânărul Sir, fiul lui Ritit, unul din răsfăţaţii
grotei. Băiat frumos şi destul de inteligent, dar leneş, îi plac
petrecerile, fiind unul din cei care le amuză pe fetele din anturajul
verişoarei sale. Ca un făcut a văzut-o pe Sari în momentul când
a fost introdusă în apartamentele lor. Rauta s-a arătat destul de încurcat, spre
norocul său însă, Sir a crezut că şi-a adus-o pentru el
însuşi, aşa că în seara asta nu mai este nici un pericol să
fie descoperit. Regretă totuşi că a procedat în acest fel
stupid, mai ales că nu a vorbit niciodată cu U şi nici acesta nu
ştie prea bine cine este el, deci nu vede nici o posibilitate de a
organiza o întâlnire între el şi Sari. A doua zi de dimineaţă îi
explică fetei că ar fi bine totuşi să plece la ea
acasă şi pentru asta îi face cadou rochiile pe care i le-a dat cu o
zi înainte. Celorlalte le spune că este bolnavă, că a preferat
să locuiască până se face bine cu mama ei. Văzând că fata
acceptă destul de uşor, răsuflă uşurat. Totul devenise
cât se poate de periculos, la cea mai mică bănuială a Inei s-ar
fi putut să-şi piarda viaţa.
A
doua zi de dimineaţă bătrânul Rit trimite un sol fiicei sale
şi o roagă să treacă la el împreună cu U. Cu toate
că bătrâneţea i-a cam luat memoria şi luciditatea de care a
dat dovadă în toată viaţa sa, are ceva pe suflet. Parcă o
voce interioară îi spune că fiica sa nu a procedat aşa cum
trebuie. Dar, pe de altă parte U a dat dovadă de docilitate şi
la prima vedere nu pare că-i doreşte răul. Doar a văzut din
interiorul grotei cum l-a ucis pe An, fiindcă acesta a măcelărit
familii întregi, numai faptul acesta l-a făcut să cedeze destul de
repede la insistenţele Inei de a-l primi şi a-l face companionul ei.
În fundul sufletului său însă este totuşi nemulţumit, ceva
îi spune că familia sa este în pericol şi chiar Ina, deaceea doreşte neapărat să-i
vadă chiar în ziua după logodnă, sub pretextul că vrea
să-i binecuvânteze el însuşi în calitatea sa de tată şi
stăpân absolut al acestei văi. Consideră că este mai bine ca
oamenii să-i ştie uniţi în faţa lui Us, prin intermediul
său. Ina este bucuroasă că tatăl ei doreşte aceasta.
Ţl ia deci pe U şi amândoi se duc la Rit. Grota este foarte mare, cu
zeci de galerii pe care nici cei de aici nu le cunosc prea bine. În partea opusă
camerei lui Ina se află o serie de încăperi cu multe coridoare
întortochiate, unde şi-a ales bătrânul locuinţa. Dorea să
fie cât mai retras de zgomotul forfotei continue care domneşte peste tot, mai ales de când Ina s-a
mărit, aducându-şi o droaie de tineri şi tinnere să
locuiască cu ea. Înainte nu avea prea mulţi paznici, acuma însă,
afară de bărbaţii din garda Inei, avea şi el păzitorii
săi, tot atât de numeroşi. Încă înainte să trimită
după ei face toate pregătirile necesare; vrea ca totul să decurgă
cât mai frumos, ca tinerii să fie mulţumiţi. Îl convoacă
şi pe fratele său Ritit împreună cu ceilalţi şapte
bătrâni care fac parte din tagma de preoţi, pe Sir nepotul său
şi toate femeile din anturajul Inei. În felul acesta se
pregăteşte o nouă ceremonie restrânsă, numai în
prezenţa celor din grota mare. Rit îşi pune tichia cu coarnele de
bou, ca reprezentant a lui Us pe pământ. Când toată lumea este
adunată şi el aşezat pe tronul albastru, apare şi Ina cu bărbatul
ei. S-au îmbrăcat lafel de cum erau la ceremonia logodnei lor.
Văzându-i, bătrânul se ridică în picioare şi ca
niciodată le iese în întâmpinare. Ina se aşează în genunchi în
faţa sa, tragându-l şi pe U după ea. Pentru a doua oară
îşi calcă mândria în picioare, dar ascultă. Încă nu a sosit
momentul să acţioneze ferm. Acuma îi apare în minte ideia că
bătrânul trebuie să dispară din calea sa cu orice preţ, dar
în aşa fel ca să se creadă că i-a sunat ceasul, că Us
l-a chemat lângă el. De azi dimineaţă a devenit din nou lucid,
încetul cu încetul dispare starea de care a fost cuprins de câte ori se afla în
preajma Inei. Este hotărât să acţioneze energic ca
să-şi consolideze cât mai repede poziţia, deoarece numai el este
şeful cel mare şi nu doreşte să împartă această
putere cu nimeni, nici chiar cu femeia aceasta care îi place mai mult ca
oricare alta de aici, bineînţeles în afară de Ia, care îi apare din
când în când în minte, ca pe cea care îi este întipărită în
subconştient încă din timpul copilăriei, aceea care a
împărţit cu el cele mai grele situaţii din viaţa sa. Acuma
însă, după un timp atât de mult de despărţire de ea se
trezeşte în el mai mult ca oricând animalul sexual şi Ina îi dă
aceste clipe de destindere şi plăceri omeneşti. În fundul
sufletului său însă a rămas Ia bine lipită, a crescut cu
ea, a împărţit cu ea începuturile vieţii sale şi sufletele
lor s-au contopit oarecum, dar Ina îl face să se simtă bărbat,
femeia pe care o poate stăpâni după voia sa, pe când Ia are locul ei
bine definit, fiind singura fiinţă care îl poate oarecum domina.
Atmosfera
din sala mare a grotei este destul de rece. U are o privire în gol, ceeace cei
prezenţi pun în seama emoţiei. Bătrânul le pune pe rând mâinile
pe creştet, apoi palma dreaptă pe capul lui U şi stânga pe cel
al Inei în care timp rosteşte aceleaşi cuvinte inteligibile pe care
le-a rostit în ziua când l-a primit pe U pentru prima oară. Ţn sala
mare se află şi un altar din piatră de culoare brună din
cauza sângelui curs al jertfelor. Rit reia toată gama de rugăciuni
şi în cele din urmă îi aşează fratelui său Ritit
tichia pe cap pentruca acesta să
procedeze la executarea sacrificiilor, nu fiindcă el nu doreşte s-o
facă, ci fiindcă este prea slab fiziceşte, neputând lovi cu
multă putere. Mai întâi se sacrifică un animal mai mic, o
juncană a cărei sânge îl beau Ina, U şi Rit, iar apoi o
vită mare a cărui sânge este deasemenea băut de cei trei.
Sacrificiul de oameni a fost în aceste timpuri destul de frecvent. Cel
sacrificat era considerat că merge spre spiritul suprem şi va sta
alături de el. Nu rareori erau cazuri când unii cereu chiar să fie
sacrificaţi pe altarele rudimentare ale timpului, în credinţa că
vor ajunge la cel ce le dăruieşte viaţa şi fericirea.
Sacrificiul nu era considerat ca un rău, ci ca o favoare ce se face celui
sacrificat, spre binele celor ce rămân. După efectuarea ritului cu
animale va trebui în acest caz neapărat şi o fiinţă
umană sacrificată. În asemenea cazuri era ales cineva la întâmplare,
doar dacă unul se prezinta benevol. Ritit se uită în jur cercetând pe
cei prezenţi, în speranţa că cineva se va oferi, dar nimeni nu
mişcă. Atunci sunt trimişi mai mulţi păzitori să
iasă din grotă să găsească pe cineva.
Într-adevăr, după foarte scurt timp se întorc însoţiţi de
un bărbat mai tânăr care a venit fără să fie obligat.
I s-a spus că va merge către
Us, în cinstea Inei şi lui U, că acolo va găsi liniştea
veşnică şi deplină. Omul se apropie cu paşi rari,
însoţit de cei ce l-au convins s-o facă. Ritit nu aşteaptă
prea mult, îl duce spre altar, îl prinde de ceafă şi-i pune capul pe
piatră. Dintr-o lovitură îi retează capul, Sângele care
ţâşneşte este adunat în cupe din care beau Ina, U, Rit şi
Ritit, apoi tinerii logodiţi sunt unşi pe cap cu acelaş sânge al
celui sacrificat. Corpul este scos din grotă şi azvârlit acolo unde
se depun cei ce părăsesc valea Antari.
După
această scurtă ceremonie femeile servesc în amfore din pământ
băutura cea bună care le dezgheaţă limbile şi le
deschide inimele. Încă de mult timp s-a făcut un obicei ca cele spuse
în urma consumării băuturii să nu fie considerate ca vorbe
pronunţate, deoarece în asemenea ocazii oamenii îşi dau drumul gurii
fără ca cineva să-i ia în seamă. U nu ştie de acest
obicei, neavând timpul necesar să le cunoască pe toate în aşa
scurt timp şi nici Rauta nu şi-a putut închipui că nu le cunoaşte.
La un moment dat, când vinul l-a ameţit şi când începea să se
ţină mai greu pe picioare, Rauta se duce la Rit, spunându-i verzi
şi uscate despre U şi oamenii săi, că sunt
bădărani, neciopliţi şi multe altele, ceeace însă
rămâne fără rezultat, U nepricepând prea bine ce spune, numai
Ina se agită. Văzând că nu este ascultat de nimeni se duce la
Ina, o apucă de mână şi o trage cu putere spre el. În acest
moment U se ridică ca o panteră şi dintr-o lovitură o
eliberează din mâinile vărului ei. Acesta furios îl loveşte pe U
cu putere peste obraz, ceeace are darul să-l înfurie, i se urcă
sângele la cap, vrea toruşi să facă un efort suprem să se
abţină, dar nereuşind se repede la Rauta, îl apucă de mijloc
şi în văzul tuturor îl azvârle cu atâta putere de perete că-l
lasă pur şi simplu lipit de piatră. Toţi cei din jur sunt
împroşcaţi cu sângele lui. Toată asistenţa se uită
uimită la cele ce se petrec. U stă în picioare în centrul
încăperii, cu ochii împăienjeniţi, cu muşchii care îi
joacă sub piele şi nu poate să-şi revină. Până
şi Inei îi este frică să se apropie de el, atât de fioros
şi bestial arată. Trei din garda lui Rauta, văzându-şi
şeful ucis, se reped la U să-l imobilizeze, dar neştiind pe cine
au în faţă sunt zdrobiţi tot atât de vertiginos şi puternic
ca primul. În acest moment se produce panică. Femeile încep sa urle,
scoţând ţipete stridente, iar bărbaţii dau buzna spre
ieşire. Ina s-a refugiat lângă tatăl ei şi nu-i vine
să creadă că ceace a văzut poate fi adevărat. Un om
atât de puternic şi atât de viteaz n-a mai văzut. Cu toată frica
care a cuprins-o îi creşte inima de bucurie că a putut să
învingă în aşa scurt timp atâţia oameni care de bine de rău
nu erau de lepădat. În câteva secunde este sala goală. Numai Rit, Ina
şi U mai sunt aici. Cadavrele celor patru ucisi zac pe jos. Aerul miroase
puternic a sângele celui sacrificat şi a celor omorâţi. U face un
efort suprem şi-şi revine. Ţn primul moment are impresia că
este singur, dar întorcându-se îl vede pe Rit înpreună cu Ina, privindu-l
oarecum cu teamă. Nu ştie ce să creadă, oare este aprobat
în ceeace a făcut, sau i se vor face imputaţii de felul cum a
procedat ? Gândul acesta îi vine când o vede pe Ina, dar îi dispare tot atât de
repede când ea fuge bucuroasă spre el, căzându-i în braţe. Deci
ea nu-i este supărată şi asta este acuma pricipalul, ce cred
ceilalţi nu interesează. Cadavrele sunt duse de câţiva
oşteni la locul special pentru asta şi totul intră din nou în
normal. Faptul că fratele lui a fost ucis nu prea îl afectează pe
Rit, cu toate că-i pare rău că nu va mai avea preotul care le
ştie pe toate, doar şi el este iniţiat, deci !!.
Din
ziua aceea U este foarte stimat de toţi şi nimeni nu mai are curajul
nici măcar să-i stea în cale. Când trece prin lungile galerii ale
grotei, toţi care îi ies în cale se dau cu respect laoparte. Din acest
punct de vedere este mulţumit, numai un singur lucru nu-i place, faptul
că din când în când va trebui să stea în genunchi în faţa
bătrânului. Spre disperarea lui acesta nu dă semne că s-ar duce
la Us, din contra, arată parcă mai bine în ultimul timp. Pentru a-l
înlătura va trebui să lucreze cu cineva sigur şi acesta nu poate
fi decât un om din cei cu care a venit. Îl alege deci pe At în care a avut
mereu încredere. Totuşi nu vrea s-o facă imediat, este bine să
mai stea în această situaţie, să se mai familiarizeze cu
viaţa şi oamenii de aici, să le cunoască mai bine
obiceiurile pe care vrea să le înveţe. Cu cei cu care a venit
ţine mereu contact şi se întelege chiar cu At ca ei să fie în
permanenţă gata să lupte pentru cauza lor, să facă
faţă oricărei eventualităţi, neştiindu-se
niciodată ce se poate întâmpla. Astfel trec zilele una după alta,
viaţa îşi urmează cursul, el începe încetul cu încetul să
se familiarizeze cu cei de aici şi într-o zi la mai multe luni după
cele petrecute cu ocazia suirii sale pe tron alături de Ina, îl
cheamă pe At şi face cu el o plimbare prin vale, sub pretextul
că vrea să cunoască toate locurile. La propunerea lui Rit
să i se dea o gardă refuză categoric, motivând că nu-i este
teamă de nimeni şi că peste tot se află oamenii săi
care când îl vor vedea nu se vor da în lături să-l
însoţească. Între timp a învăţat oarecum limba locală,
dar mai uşor vorbeşte cu unul din grupul său de origine care îl
şi înţelege mai bine. Tot coborând în vale îi explicaă lui At ce
gânduri are şi deoarece în grota mare nu se află în gardă nici
un om de-ai lui, îi spune să aleagă un număr de câteva zeci mai
bine puşi la punct, capabili să facă faţă
condiţiilor de viaţă de acolo. Odată introduşi, vor
face în aşa fel ca încetul cu încetul să pună mână pe
putere, înlăturându-i pe ceilalţi, în afară de cei care îl vor
urma necondiţionat. At acceptă imediat fără rezerve,
deoarece i s-a promis că va fi ridicat la rangul de mare păzitor al
grotei mari. Astfel, în zilele următoare îşi face apariţia un
grup de patruzeci de tineri voinici şi robuşti sub conducerea lui At.
U îi primeşte personal şi-i postează în diferite locuri. Cei
prezenţi şi cei din garda lui Rit nu se opun, dar sunt indignaţi
de faptul că sunt obligaţi să suporte pe aceşti
bădărani, nespălaţi şi neciopliţi, dar lor nu le
pasă şi nici U nu ia în seamă că oamenii lui îi
deranjează pe cei de aici. Totuşi nu vrea sa rămână în
urmă. Înţelege că nu trebuie să dea laoparte tot ce este
bun, să distrugă tot ce s-a realizat până acuma. Faptul că
Antarienii sunt mai avansaţi nu poate tăgădui şi nici nu
poate să-i coboare la nivelul
oamenilor cu care a venit sau al lui, ci totul era ca şi ei să se
ridice până la nivelul celor de aici şi. chiar dacă ar fi
posibil, să-i depăşească, pe deoparte, iar pe de altă
parte nu trebuie să-i nesocotească pe ai lui, să-i desconsidere,
ci va face tot posibilul de ai convinge să se ridice la nivelul de trai de
aici. Primul care este astfel şcolarizat este At. Cu ajutorul Inei îl bagă
printre baieţii ei cu intenţia să devină un om elegant.
Este frumos îmbrăcat, învăţat să se spele zilnic în apa
Sina Ti, care curge printr-un coridor din grotă, aşa cum fac cei de
aici. Iniţial cu foarte mult timp în urmă aceasta a constituit un rit
şi însemna o spălare a sufletului, iar cu timpul a devenit o
necesitate. Însă lucrul cel mai greu este să-i înveţe să
umble încălţati. Cu puţină perseverenţă din
partea unora care s-au arătat binevoitori şi voinţă din
partea oamenilor lui U, aceştia ajung, într-o oarecare măsură,
destul de repede să se încadreze în ritmul şi felul de
viaţă din grota mare. Lucru foarte complicat, deoarece o instruire nu
se poate realiza în scurt timp, ci aceasta necesită câteodată poate
chiar o generaţie întreagă, dar până la urmă apropape
că cei aduşi în grotă nu se mai deosebesc unii de alţii,
numai diferenţele de rasă mai arată deosebirile, ceeace dealtfel
nu deranjează pe nimeni prea mult. Dar asta nu este totul. Cei care au fost
lăsaţi oarecum în părăsire s-au împrăştiat care
încotro, simţind că nu mai este nevoie de ei şi nimeni nu
ştie dacă măcar mai există sau dacă au fugit înapoi la
femeile şi copiii pe care i-au
părăsit cu mult timp în urmă. U aude din când în când veşti
de
la oamenii săi, cum că parte din ei protestează că nu se
întreprinde nimica pentru plecare, sau cer măcar o acţiune ca să
fie aduşi aici şi cei rămaşi în aşezarea din care au
plecat, lucru firesc, având în vedere bogăţia văii Antari,
bunăstare la acre şi ei să ia parte. Până în cele din
urmă U se convinge că aceasta ar fi soluţia cea mai bună.
Faptul că ar veni şi Ia cu fiul lui Ie nu-l deranjează. O
să le aibe pe amândouă şi toate se vor aranja de la sine.
Concepţia lui de a avea numai o femeie l-a cam părăsit de când
i-au intrat în cap grandomaniile, atâta timp cât prin intermediul unei femei
îşi va putea atinge scopul. Dar în adâncul conştiinţei sale tot
pe Ia o consideră ca cea care îi aparţine în modul cel mai firesc,
doar face parte din sufletul lui. Dar aceste sunt probleme de viitor, deoacamdată
important este că au trecut peste şase luni şi încă nu a
întreprins nimica ca să-l înlăture pe Rit. Va trebui neapărat
să acţioneze cu fermitate şi cât mai repede.
În
una din seri se hotăreşte să pună la cale omorârea
bătrânului, nu mai poate suferi să fie vioara a doua în conducerea
văii. Și, ca să pară treaba cât mai verosimilă
întocmeşte un plan
amănunţit. At trebuie să sape puţin câte puţin
un ieşind de piatră din tavanul galeriei prin care trece adesea Rit
ca să meargă în sala mare şi să facă în aşa fel
ca la un moment dat când se va afla sub ea să cadă şi să-l
strivească. Lucrul pare destul de migălos şi greu de îndeplinit
din cauză că urmează să se lucreze noaptea, ziua coridorul
fiind veşnic circulat. Pe lângă acest inconvenient grota are ecou
şi fiecare lovitură se amplifică de mai multe ori. Grea
operaţie, dar neapărat necesară, căci altfel nu va putea
să-şi ducă planul mârşav la îndeplinire. At la rândul
său este foarte interesat în această afacere murdară,
fiindcă i se promisese doar o situaţie de frunte pe care nu a visat-o
niciodată.
Chiar
de a doua zi se pune pe treabă. Neavând altceva de făcut, ziua doarme
iar noapţile umblă tiptil printre lungile şi întunecoasele
galerii pe care între timp le-a învăţat oarecum, cioplind puţin
câte puţin, strângând apoi tot ce cade într-o bucată de blană,
iar dimineaţa le aruncă în râu. Caută să desprindă
stânca nu prin lovituri ci prin hârşâieli cu ajutorul unei pietre foarte
dure care se găseşte în râul din vale. Când blocul de piatră din
tavan este destul de dizlocat opreşte lucrările şi se
imaginează modul cum să fie făcut să se
prăvălească exact când Rit se va găsi sub ea. Deasupra
galeriei se află una mai joasă unde se putea merge numai
deabuşelea, unde se poate ajunge printr-o intrătură de care nimeni
nu a ştiut până acuma, dar descoperită de At cu ocazia acestor
lucrări. Ţnsă, în zilele următoare se opresc lucrările
cu totul, deoarece Sir şi-a arătat nedumerirea faţă de
procedeul lui At de a dormi ziua şi se hotăreşte chiar să-l
supravegheze. O anunţă şi pe Ina, care la rândul ei îi spune lui
U să-l ia pe At la întrebări. Pentru a nu da mai departe ocazie la
bănuieli, At continuă să doarmă ziua iar nopţile se
duce în vale printre ai săi, unde avea de mai mult timp o tânără
fată localnică la care stă multe zile în şir. Minciuna
prinde şi Sir se declarăa mulţumit, dar în acelaş timp
şi-a atras, fără să ştie, ura lui U care este
hotărât ca, cu prima ocazie să-l înlăture şi pe el. Ţntâmplarea
a făcut ca în una din nopţi, când At a colindat prin grotele văii
să dea peste Sari. Ea a aflat între timp că Rauta a fost asasinat
şi s-a bucurat că a scăpat de neplăceri. At îi
povesteşte cum s-au petrecut lucrurile şi, deoarece fata i-a
plăcut îi promite că va mai veni, ceeace pe ea o interesează,
nevrând să renunţe la ideia de a se introduce în lumea grotei mari,
cu toate poveştile îngrozitoare care se povestesc despre cei de acolo.
Până
în cele din urmă treaba făcută de At este terminată, spre
bucuria lui U că în curând va scăpa de bătrân. Stânca este bine
prelucrată pe partea de sus, putând oricând fi desprinsă, totul fiind
să se procedeze cu exactitate. Niciodată nu şi-a făcut U
scrupule de metodele pe care le întrebuinţează când vrea să
scape de cineva care îi stă în cale. Spre norocul lui se
pregăteşte tocmai sărbătoarea apei Sina Ti din grotă,
care traversează toată valea şi care are loc la începutul
perioadei ploioase când apele se umflă. În credinţa lor, aceasta se
întâmplă atunci când Us îşi revarsă bunăstarea asupra
oamenilor ca mulţumire pentru jertfele trimise în tot cursul anului. Cu
săptamâni înainte de această sărbătoare oamenii din grote
desenează pe pereţi fel de fel de scene cu turme de vite mânate de
bărbaţi, femei care poartă vase şi ulcioare pline cu
roadele pământului, grupuri de bărbaţi vânând sau
războinici cu suliţe şi alte arme, scene ce reflectează
evenimentele mai importante care au avut loc în ultimul an în cadrul
aşezării. Toate se termină cu marea sărbătoare a lui
Sina Ti la care iau parte toţi locuitorii văii. Oficial aceasta
începe atunci când iese cortegiul din grota mare, în frunte cu Rit, urmat de
cei opt preoţi şi de Ritit fratele şi locţiitorul său.
Dis
de dimineaţă toată lumea grotei mari este în picioare. At a
muncit toată noaptea să-şi desăvâşească opera
şi a reuşit. Totul a fost pus la punct până în cele mai mici
amănunte, în aşa fel să nu existe nici un fel de
bănuială. Va fi un accident regretabil, cu atât mai mult cu cât va
avea loc în marea zi Sina Ti. Ina îl trezeşte pe U cu noaptea în cap ca
să-şi pună la punct ţinuta de sărbătoare. I se
aduc veştmintele pe care le-a avut cu ocazia nunţii sale, apoi a fost
fardat şi aranjat de femei, ceeace durează destul de mult,
fiindcă în această zi trebuie să arate cât mai impunător.
De partea cealaltă, bătrânul Rit se pregăteşte cu ai săi
să meargă în sala mare unde se află tronul şi unde curge apa, formând un fel
de căldare în care se scaldă apropape zilnic toţi locuitorii
grotei mari. Aici are loc ceremonia restrânsă pentru cei de aici, ca apoi
se va ieşi cu întreg cortegiul afară, când se va merge la râul mare
din vale, în faţa stâncii de pe dealul altar, locul jertfelor, care azi se
vor desfăşura din plin. At s-a dus din timp la ascunzătoarea de
unde va prăvăli piatra din tavan peste Rit. Ţn fine soseşte
momentul plecării spre sala mare. Preoţii au venit să-l ia pe
Rit care are pe cap tichia cu coarnele lungi de vită. Doi din gardă
îi deschid calea luminând coridorul cu torţele, iar doi umblă în urma
sa, după care vin cei opt preoţi şi alţi câţiva
bărbaţi din imediatul lui anturaj. Din locul unde este At ascuns se
poate vedea tot coridorul. El stă în întunerec şi de frică
aproape că nici nu îndrăzneşte să răsufle. Tresare de
câte ori se aude câte un zgomot. Mai are numai o lovitură de dat ca stânca
să se prăvălească. Deodată tresare, se aud voci
şi încep să se vadă luminile torţelor. Grupul se apropie
încet cu paşi rari. Bătrânul are un aer falnic, cu toată vârsta
lui înaintată pentru acele timpuri imemoriabile când 50 de ani era o
bătrâneţe adâncă, se ţine ţeapăn şi merge
înainte sigur. Deacum încolo atenţia lui At este îndreptată asupra
locului unde va cădea stânca. În momentul când Rit se află dedesupt,
dă o puternică lovitură acolo unde trebuie şi piatra mare
se prăvăleşte drept în creştetul lui Rit.
Bărbaţii care îl însoţesc sar în lături, speriaţi de
cele ce se petrec, iar preoţii care se află mai în urmă, se
opresc, privind neputincioşi cum este strivit marele şef Rit, care de
atâţia ani îi conduce cu pricepere şi datorită căruia duc
viaţa bună de acuma. At părăseşte în grabă ascunzătoarea
sa şi dispare nevăzut. În coridor se aud din ce în ce mai multe
zgomote. Rit zace la pământ cu capul zdrobit iar piatra barează
drumul. Cei doi din faţă au reuşit să scape, fugind în sala
mare, dând alarma. La aflarea veştii se produce şi acolo la început o
nedumerire generală, apoi cu toţii fug spre locul accidentului. Ina a
scos un strigăt puternic şi cade leşinată, U este singurul
lucid şi în sinea sa triumfă. Cheamă doi bărbaţi
cărora le ordonă ca Ina să fie dusă în camera ei, iar el se
duce calm spre locul unde zace Rit. Deoarece nu poate trece, îşi face loc,
dând oamenii cu brutalitate laoparte, ajungând tocmai atunci când cei
rămaşi dincolo reuşesc să deblocheze calea. Ritit se
aşează în genunchi în faţa fratelui său, împreunează
mâinile şi rosteşte, ca şi dăţile trecute, cuvinte
sacramentale pe o limbă neînţeleasă de cei mulţi, apoi
dă dispoziţia ca corpul neînsufleţit să fie dus în sala
mare şi culcat la picioarele tronului, dar U care nu este băgat în
seamă se apleacă, îl ridică ca pe un fulg şi-l duce
lângă apa Sina Ti, urmat de întregul alai. Femeile încep să urle, iar
bărbaţii să-şi dea cu pumnii în piept şi să se
lamenteze. Ţn orice caz Ritit socoteşte că accidentul este un semn
rău, deoarece s-a întâmplat tocmai în această zi. După părerea
sa Us este supărat pe ei, luându-l pe Rit lângă el. Dar, cu toate
acestea este convins că ceeace s-a petrecut era inevitabil. Soarta fiind
mai tare decât voinţa oamenilor.
Datorită
emoţiei de care este cuprins, Ritit nici nu a băgat de seamă
că ordinul lui nu a fost executat întocmai. În loc ca corpul
neînsufleţit să fie culcat lângă tron, U îl duce la apa Sina Ti.
Cei peste treisute de locuitori ai grotei mari s-au strâns între timp în jurul
fostului lor şef mare şi nimeni nu se gândeşte la faptul că
intrarea a rămas liberă. Între timp se strâng afară mii de
oameni, atât cei din vale cât şi cei veniţi, îmbrăcaţi ca
de mare sărbătoare, aşteptând începerea
festivităţilor, marcată prin ieşirea alaiului. Singurul
care a rămas lucid din toţi este U. Depunându-l pe bătrân, îi
spală faţa însângerată şi-l întinde pe spate cu mâinile
dealungul corpului, apoi se scoală în picioare şi le spune celor de
faţă, pe un ton puternic şi hotărât, că nimeni să
nu mişte de la locul său, interzicându-le să atingă corpul,
care să fie lăsat acolo unde l-a depus el. Ca fermecaţi cei de
faţă ascultă fără şovăire şi nimeni nu
îndrăzneşte să-l contrazică, numai Ritit care şi-a
revenit, este oarecum surprins de atitudinea străinului care s-a
băgat sub pielea lor, cum îl consideră el pe U în sinea sa, dar având
în vedere gravitatea momentului găseşte de cuviinţă să
nu protesteze. U îl apucă de mână şi-l anunţă că
intrarea a rămas din cauza agitaţiei descoperită, ordonând pe un
ton hotărât să se ia imediat măsuri ca garda să stea la locul
ei, nu să caşte gura aici în sala tronului. O spune în gura mare
şi destul de puternic ca să fie auzit de toată lumea
prezentă, în limba antariană pe care între timp a învăţat-o
oarecum. Imediat se prezintă în faţa sa Sir care, în afară de
faptul că este fiul lui Ritit, este şi şeful pazei grotei mari.
Se formează în grabă o gardă triplă la intrare. Cei de
afară mai aşteptă, dar văzând şi simţind că
s-a petrecut ceva, încep să se agite. În loc ca paznicii să pară
veseli ca de fiecare dată când au loc aceste sărbători, acuma au
un aer plictisit şi o atitudine agresivă faţă de cei ce
îşi arată dorinţa de a se apropia de intrare. Deocamdată
însă aceasta se pune pe seama întârzierii.
Tocmai
acuma nu trebuie U să arate slăbiciune şi nici să lase
hăţurile din mâini. Ordinele se succed una după alta în aşa
fel ca lumea să-şi dea seama că are un şef. Între timp a
sosit şi At lânga el, extrem de agitat şi enervat. Văzându-l în
ce hal se află, îi ordonă să plece imediat şi să nu
apară decât atunci când este chemat, ceeace acesta execută
fără şovăire; ştie ce înseamnă să te opui
celui mare. La întoarcerea lui Sir, care fusese să organizeze paza la
intrare, U îi ordonă să strângă imediat toţi bărbaţii
din gardă, indiferent dacă sunt ai Inei sau ai bătrânului
şi porunceşte să posteze câte doi trei la fiecare colţ, iar
Sir cu un număr mai mare să stea în preajma sa. Astfel consideră
că deocamdată nu a sosit încă momentul să apeleze la cei de
afară, deoarece datorită celor întâmplate nimeni nu este dispus
să conteste legalitatea ordinelor sale. Pe de altă parte este
hotărât să reprime cu cea mai mare brutalitate orice opoziţie,
dar în acelaş timp nu doreşte să intre în conflict cu Ina
şi cu preoţii în frunte cu Ritit. Pentru a preîntâmpina această
eventualitate este neapărat necesar să nu-i lase să
dispună, hotarând el totul, înainte ca unul din ei s-o facă în numele
celor de aici. Împreună cu Sir şi oamenii care i-au rămas
disponibili, îl duce pe Rit, care fusese depus la apa Sina Ti, în camera sa,
după ce a fost îndepartată stânca căzută, îl
aşează pe patul de lemn acoperit cu multe blănuri şi cu
pânze rudimentar ţesute, lasând o pază de patru oameni, apoi revine
în sala mare, unde constată cu surpriză că oamenii încep să
plece, ducându-se fiecare la locul lui. Din coridorul care duce afară
apare fugind unul din ostaşi anunţând că mulţimea începe
să se agite, vrând să ştie ce se petrece, deoarece alaiul nu mai
apare. Toate s-au transformat în mişcări periculoase atunci când a
ieşit Sari din grotă, speriată de cele ce a văzut şi a
povestit unora despre moartea tragică a marelui şef. Vestea se
întinde cu iuţeala fulgerului. Bărbaţii lui U şi alţii
şi-au făcut imediat loc printre mulţimea masată în
faţa intrării, împingând cu brutalitate paznicii speriaţi de
mulţime înapoi, încercând să pătrundă în grotă, vrând
să vadă ce s-a petrecut cu şeful lor U. Nu l-au mai văzut
de mult timp. Și At i-a părăsit oarecum, fiind lăsaţi de
capul lor, ceeace dealtfel pe mulţi nici nu-i mai interesează,
rămânând totuşi un număr destul de mare care mai ţin la el.
Garda de la intrare formează imediat un zid întinzând suliţele,
pregătindu-se de apărare. La aflarea veştii U îl cheamă
urgent pe At care se afla printre oamenii lui de afară, neîndrăznind
să intre deoarece U i-a interzis-o. Vine în grabă şi este trimis
să liniştească spiritele. Zgomotul strigătelor din
faţa intrării se înteţeşte, fiind auzit din ce în ce mai
puternic. Între timp vine chiar un ostaş să ceară întăriri,
câţiva din apărători fiind ucişi de pietrele azvârlite de
oameni, ceeace a agitat mai mult spiritele. At apare la intrare, ceeace are
darul să liniştească spiritele pentru moment. Se lasă o
tăcere mormântală, toţi aşteaptă veşti. Oamenii lui U auzind că este el bine
şi nu poate ieşi, deoarece trebuie să pună la punct
treburile din interior, izbucneasc în urale săltând de bucurie,
urmaţi şi de cei de aici care nu au priceput motivul veseliei lor. La
început s-a crezut că vestea morţii lui Rit n-a fost exactă. At
este încurcat, nu ştie cum să procedeze; nu este momentul ca antarienii
să vadă că ei se bucură de moartea lui Rit, atât de
venerat. Se ridică deci pe o piatră, imitându-l pe U şi cu o
voce puternică le spune că şeful cel mare doreşte ca
toţi să plece din faţa grotei, fără să precizeze
care şef mare, dar ai săi, câţi au mai rămas, nu se
îndepărteze prea mult, aşteptând în linişte ce li se va ordona.
Se lasă din nou tăcere, apoi At ia o iniţiativă proprie
anunţând oficial că marele Rit a murit într-un accident şi că
ar fi bine să meargă toată lumea acasă, că
deocamdată sărbătoarea Sina Ti se suspendă până la noi
dispoziţii. Spre bucuria lui are succes. Se aud lamentări şi
ţipete de femei ca atunci când moare un apropiat. Oamenii se
împrăştie. I-a fost teamă că a greşit anunţând
vestea, că n-ar fi în vederile lui U, dar acuma când toate s-au
liniştit este sigur că cel mare se va bucura şi n-a greşit.
Întra-devăr, U se arată mulţumit că a reuşit să
oprească din faşă o revoltă care ar fi putut să le fie
fatală. Totuşi întăreşte garda de la intrare şi pentru
prima oară se duce la Ritit să se sfătuiască cu el în
privinţa ceremoniilor ce vor urma în urma morţii lui Rit. Între timp
s-a golit sala mare a tronului, fiecare a plecat la locul său încă
speriat de cele petrecute şi mai ales în aşteptarea cu înfrigurare a
desfăşurării evenimentelor. Conform tradiţiilor, chiar azi
trebuie desemnat noul mare şef, lucru absolut necesar, deoarece numai el
trebuie să decidă cum să se procedeze în continuare. Dar, toate
acestea le cunoaşte numai Ritit şi preoţii săi precum
şi unii din bătrânii apropiaţi lui Rit, foşti şi ei
şefi de trib. Toată răspunderea cade pe umerii lui Ritit care
s-a retras într-un ungher întunecos din sala mare în preajma tronului, gândind
la ceeace trebuie să facă. O femeie nu poate ocupa locul cel mai
înalt, aşa ceva nu s-a mai pomenit, cu toate că Rit avea de gând s-o
declare pe Ina ca singura lui moştenitoare, dar nu a mai putut s-o
facă, mai ales după ce ea s-a unit cu acest U, o brută
fără milă, cu intenţii ascunse, cum gândea Rit în ultimul
timp. Lui Ritit îi vin în minte ordinele pe care le-a dat U fără
să ţină seamă de cei bătrâni. Se hotăreşte
deci să meargă la Ina să-i ceară şi ei părerea,
dar în momentul când se ridică apare U, se aşează lângă el
şi începe să-l întrebe
liniştit şi apăsat despre ceremoniile înmormântării,
fără să pomenească ceva despre urmaş. Ritit este un
bun diplomat, ştie ce să răspundă şi ce atitudine
să ia în anumite situaţii. Degajat, îi descrie detailat
desfăşurarea ceremoniilor înmormântărilor şefilor mari
şi ce trebuie făcut, spunându-i că ele vor avea loc a doua zi
spre seară şi anume când soarele trece peste aşezare cu numai o
palmă spre apus, atunci se va porni spre dealul Atar. Obiceiul era ca
marele şef să fie ars pe rug, dar Rit şi-a exprimat încă de
mult dorinţa să fie înmormântat lângă deal, nu departe de
altarul jertfelor, în care scop a pus să se construiască încă
din timp, simţind că nu va mai trăi mult, un mormânt frumos din
piatră, care apoi să fie acoperit cu pământ în formă de piramidă,
cu vârful îndreptat spre soare unde rezidează Us, în dreapta căruia
va sta, veghiind asupra supuşilor săi. În lunga sa viaţă a
văzut acest procedeu de a înmormânta pe şefi de la popoarele cu care
a intrat în legătură.
De
când a fost dusă în camera ei, Ina se simte prost. Și-a revenit din
leşin şi nu poate pricepe cum de s-a putut întâmpla accidentul. Este
pentru prima oară că se desprinde o piatră şi mai ales
să cadă asupra cuiva. N-a mai auzit să se fi întâmplat
vreodată ceva asemănător. Numai în unele galerii cad din când în
când mici bolovani, fapt pentru care sunt neumblate şi nelocuite, Stă
astfel culcată pe patul acoperit cu blănuri multe, incapabilă
să se mişte sau să gândească mai departe. Femeile stau în
jurul ei spunându-i cuvinte de îmbărbătare, servind-o cu băuturi
reci din fruncte, căutând s-o liniştească. Dar ea nu poate
să-şi revină, o voce interioară îi spune că accidentul
nu a fost ceva întâmplător, cineva a avut interesul să-l omoare pe
tatăl ei şi îşi face un legământ să descopere cine a
săvârşit această faptă şi cu ce scop. Puternica
emoţie de care este cuprinsă, precum şi liniştea care s-a lăsat în grotă o face să
adoarmă. Ritit îl părăseşte pe U care nu
reacţionează încă, vrând să vadă ce se
pregăteşte, grăbindu-se să vină la Ina să-i
ceară părerea, bineînţeles de formă ca să nu cadă
bănuiala asupra lui, dar o găseşte cufundată într-un somn
adânc, iar Sir pregăteşte de partea cealaltă corpul
neînsufleţit al fostului mare şef Rit. Cei de aici cunosc o
metodă de îmbălsămare pe care însă nu s-a mai
întrebuinţat de mult, fiindcă în credinţa lor sufletul nu iese
din corp decât atunci când nu mai rămâne nimica din el, motiv pentru care
ard pe rug. Numai cei din popor sunt aruncaţi în groapa special
amenajată pentru aceasta. Deoarece de data aceasta voind să ţină
seama de dorinţa lui Rit, i se pregăteşte totuşi
îmbălsămarea, eveniment cu totul ieşit din comun. Totul se face
în prezenţa celor şapte preoţi şi a lui Sir. Ritit nu ia
parte, fiindcă trebuie să pregătească urgent numirea noului
mare şef, ceeace îi provoacă o serie de neplăceri şi multe
tatonări. Are de gând la un moment dat să-l propună pe fiul
său Sir, idee pe care o împărtăşeşte lui U,
fără să ştie că aceasta va grăbi declanşarea
unui eveniment pe care nimeni nu l-ar fi
bănuit. În primul moment U se face că nu reacţionează, dar
în sinea sa fierbe. Cum de a îndrăznit bătrânul să se
gândească la altcieneva şi nu la el, cel legat de Ina, fata celui
mare ? Nu, trebuie să procedeze repede şi hotărât. Ritit la
rândul lui este foarte mirat, neprimind nici un răspuns la propunerea sa,
iar când vede că U îi întoarce spatele plecând, înţelege în fine ce
urmăreşte. Pe măsură ce trece timpul se sperie, nu
ştie ce să facă şi cum să procedeze, cunoscând
reacţiile necontrolate ale lui U care se duce imediat la At, poruncind
să formeze în foarte mare grabă un grup mai mare din cei mai voinici,
cari au mai rămas loiali, din oameni cu care a venit. Are de gând ca
atunci când se va hotarâ persoana care îi va urma lui Rit să intre în
acţiune ca să se autonumească marele şef, fiind
hotărât să întrebuinţeze orice mijloc, doar pentru asta a
făcut atâta cale şi a acceptat până acuma tot ce i s-a cerut,
fără şovăire. La Ina nu se gândeşte deocamdată,
planul lui este deasupra oricăror sentimente. At se grăbeşte
să organizeze trupa, iar U se plimbă fără încetare în toate
galeriile grotei mari. Ajunge şi în sala în care este în curs
îmbălsămarea lui Rit, operaţie care îl interesează, din
care cauză întârzie să se ducă la oamenii lui aduşi în mare
grabă de At, care aşteaptă ordine în faţa grotei. Ţn
sala în care este pregătit Rit pentru în mormântare îl vede şi pe Sir
care de la moartea bătrânului nu a plecat nici o clipa de lângă el,
doar atunci când a format garda cerută de U. Acuma însă este atât de
cufundat în cele ce se petrec, că aproape nici nu-l obsearvă pe U.
Ritit, tatăl său, l-a anunţat că are de gând să-l
numească mare şef, dar el nu a realizat din cauza emoţiei prea
bine ce i se spune.
Toată
lumea din grotă s-a retras, fiecare unde îşi are locuinţa
şi nimeni nu mişcă. Locurile sunt păzite de oamenii
numiţi de Sir la cererea lui U, postaţi la colţuri care
suspectează pe fiecare care trece, în afară de U căruia i se
face loc cu respect. Ina nu s-a trezit încă, s-a cufundat într-un somn
adânc binefăcător. La un moment dat U bagă de seamă că nu l-a mai văzut
pe Ritit nicăieri. Se duce deci să-l caute şi cu toate că
era interzis de preoţi, se duce acolo unde rezidează ei, dar o
găseşte încăperea goală. Constată că şi aici
nu au fost postate sentinele. Sala este lumninată slab de o făclie
înfiptă în unul din pereţii frumos desenaţi cu fel de fel de
scene care îi aduce aminte de sărbătoarea la care a luat parte cu
ocazia logodnei cu Ina. Deodată tresare şi ciuleşte urechile. În
fund se aud voci, auzul nu-l înşeală, are un auz ascuţit şi
orice foşnet îl ajunge la ureche, ba mai mult decât atâta, poate
să-şi dea seama exact de direcţia de unde vin sunetele, chiar
dacă sunt deviate de vânt sau de un obstacol. Se duce deci încet
într-acolo şi aude din ce în ce mai puternic cum discută în
taină un număr de bărbaţi. Brusc
îi apare înainte deschiderea unui coridor mascat de un perete construit anume
pe care el nu-l ştie. Intră şi nu umblă mult că îl
loveşte din nou o lumină slabă dintr-o sală mică care
se deschide în dreapta. În locul unde se plasează nu poate fi văzut,
dar el vede bine ce se petrece înăuntru şi mai ales se aude perfect
tot ce se vorbeşte. Sala este mică, cu o piatră în mijloc,
special şlefuită în cinci colţuri, înegrită de sângele
jertfelor, cu opt scaune tot din piatră în jur, la o oarecare
distanţă. Pe cel mai mare stă Ritit cu tichia de blană cu
coarne de vită pe cap, iar pe cele mai mici ceilalţi şapte
preoţi îmbrăcaţi ca de sărbătoare. Fiind destul de apropape de
ei, U se ascunde cât mai bine să nu fie simţit. Locul este foarte
retras, rezervat numai de cei şapte preoţi şi marele şef,
care acuma este reprezentat de Ritit. Mai târziu va afla că cine se
încumetă să intre va putea fi sacrificat şi trimis lui Us.
Ritit le vorbeşte celor ce stau în jurul
altarului încet şi rar, totul se învârteşte în jurul persoanei care
trebuie aleasă chiar în ziua aceea. Fără nici un ocol le
explică că Ina fiind femeie nu este
în vederile lui Us şi mai ales lui Usis fiul său, care
patronează în zilele când sunt desemnaţi cei mari, apoi
pomeneşte de U spunând că acesta se plimbă prin coridoarele
grotei şi-şi asumă dreptul de a conduce fără voia
cuiva, şi spre uimirea sa, aude cum cere imediata lui îndepărtare.
Auzind aceasta U nu mai rabdă, făcând un gest care ar fi putut
să-i coste viaţa, iese de la locul în care s-a ascuns, apărând
pe neaşteptate în faţa bătrânilor. Văzându-l aceştia
se ridică speriaţi în picioare. Ritit se face galben la
faţă şi mâinile încep să-i tremure. A fost martor la cele petrecute cu Rauta şi ştie ce poate
acest om la mânie. Ei sunt aici opt bătrâni fără putere
fizică în faţa unui uriaş cu o putere herculană. U se
opreşte în faţa lor, îşi îndreaptă statura, ceeace îl face
atât de înalt că-i priveşte de sus şi pe un ton cât se poate de
hotărât spune că nimeni altul decât el va fi aici marele şef,
că cine nu-l va urma sau i se va opune va avea soarta lui Rauta. Atent la
ceeace spune şi din cauza stării nervoase în care se află,
deoarece în aceste clipe joacă cartea cea mare, nu obsearvă că
unul din bătrâni iese tiptil afară, dar spre nenorocul lui, acesta
face în sala de alături zgomot, împiedicându-se în graba mare să
caute ajutor. U se întoarce ca o pisică, îl ajunge din urmă, îl
ridică în sus, îl duce înapoi şi sub privirile speriate ale
celorlalţi, îl culcă pe masa din mijloc şi cu o lovitură de
pumn îi sfarmă ţeasta. Sângele începe să curgă
şiroaie, amestecându-se cu crusta groasă existentă.
Ceilelţi rămân încremeniţi şi din cauza emoţiei unul
din ei cade jos mort şi nimeni nu are curajul să-l ridice. U stă
în faţa lor, are ochii împăienjeniţi şi muşchii îi
joacă sub piele. Din cauza furiei încă nu poate vorbi. Cei
rămaşi stau ca împietriţi în faţa lui. Se face linişte
deplină, se aud picături de apă care curg dintr-un mic izvor din
peretele din fund. U îşi revine printr-un efort suprem, se aşează
fără nici o reţinere pe scaunul mai înalt, pe care sta cu câteva
minute înainte Ritit şi cu o voce calmă îi învită să se
aşeze. Bătrânii ascultă ca hipnotizaţi. Apoi se ridică
cu un aer degajat, ia cadavrele pe care le aruncă pe coridor şi
revine la masa rotundă. Toţi îl privesc cu gurile căscate,
curioşi să afle ce va urma, dar el nu apucă să le
spună ceva deoarece se aud zgomote puternice şi femei care
ţipă strident. U ştie ce s-a întâmplat. At nu a fost lăsat
să intre cu oamenii săi în grotă, încingându-se o luptă.
Ţntr-adevăr, At nu a stat nici o clipă pe gânduri şi a dat
fuga în vale strângând în cea mai mare
grabă şi taină un numar destul de mare de bărbaţi ce i-au rămas credincioşi, cu mult
mai numeroşi decât i s-a cerut, ca să fie sigur de reuşită,
îndreptându-se în fruntea lor spre intrarea în grotă. Pentru a
preîntâmpina o rezistenţă prea puternică uzează de un
şiretlic. Se duce mai întâi urmat numai de trei oameni cu care intră
în grotă, el fiind acolo cunoscut, ca imediat să apară şi
ceilalţi, care între timp s-au ascuns de după stânci. Paznicii
caută să-i oprească şi în acelaş moment At îi
atacă dinăuntru provocând derută. Bătălia nu
durează mult şi în scurt timp ostaşii lui U se află în sala
mare. Sentinelele celor de aici sunt dezarmate la repezeală rând pe rând,
imobilizaţi şi aşezaţi în centrul sălii mari,
sfătuiţi să nu întreprindă nimica, nimeni nevrând să
le facă vreun rău, dar At ca să fie sigur îi leagă cu nişte
frânghii pe care le găseşte în camerele alăturate. Dealtfel
nimeni nu se opune prea vehement, fiindcă toată lumea ştie
că aici are loc lupta pentru putere, care când se va termina vor intra
toate iarăşi în normal şi paznicii vor trebuie să-i
servească pe noii stăpâni. Regele a mutit, trăiască regele.
La aflarea veştii femeile încep să ţipe, iar bărbaţii
să alerge care încotro, fără nici un ţel anume,
neştiind nimeni ce se petrece într-adevăr. Pe măsură ce
ajung în sala mare bărbaţii sunt arestaţi şi legaţi
fedeleş. Acesta este momentul când U aude zgomotul. At nu are idee cum să
continue, aleargă disperat prin coridoare strigându-l pe U; nu ştie
ce să facă şi vrea să ceară noi dispoziţii.
Pentru a nu risca ca bătrânii să iasă printr-un loc ascuns
să alarmeze pe locuitorii văii Antari de cele ce se întâmplă, U
le porunceşte să iasă din camera altarului şi să
pornească spre sala mare, ceeace aceştia fac întocmai. Îi
ameninţă că dacă se vor opune vor fi imediat ucişi,
dealtfel precauţie inutilă fiindcă frica a pătruns
într-atâta în ei că nimeni nu se gândeşte să facă nici cel
mai mic gest de opunere. În momentul când grupul bătrânilor apare în sala
tronului împreună cu U, intră şi At, întâmpinându-l cu mâinile
întinse. El se arată bucuros de felul cum a procedat. Ţntr-adevăr, U este cum nu se poate
mai mulţumit de el, nu s-a înşelat în privinţa sa. Poate fi
sigur că toate se vor desfăşura de acum încolo aşa cum
doreşte el.
Garda
de la intrare a fost înlocuită cu oamenii lui U, fără
vărsări de sânge. Spre seară, oamenii din vale care nu s-au
strâns la intrare mai aşteaptă desfăşurarea ceremoniilor
zilei Sina Ti, dar în acelaş timp circulă zvonul că în marea
grotă se petrec evenimente ieşite din comun. Numai moartea lui Rit
este cunoscută şi toţi aşteaptă să vadă ce
va urma, mai ales că ceremoniile sărbătorilor nu au fost
anulate. Sari încearcă să pătrundă în grotă, voind
să vorbească cu Sir, dar este oprită categoric. Cu această
ocazie se află că intrarea este păzită de alţii decât
de cei obişnuiţi, zvon care se întinde ca fulgerul. Încetul cu
încetul se strâng din ce în ce mai mulţi bărbaţi în faţa
intrării, formând un grup compact. Tensiunea devine din ce în ce mai mare,
circulă zvonuri din ce în ce mai multe, care mai de care mai fanteziste,
dar din lipsa unui om cu spirit de organizare şi hotărât, nimeni nu
întreprinde nimica, ci toată lumea se rezumă doar să
vorbească şi să aştepte ce va urma. Dictatorii nu au nevoie
de oameni care gândesc, ci de oameni care execută. Din acest punct de
vedere marea vale Antari este foarte prost organizată. Numai poziţia
favorabilă pe care o ocupă i-a salvat până acuma de atacuri de
afară şi dezastre, mai ales că nu exista nimeni în afară de
cei câţiva din grota mare care să aibe aptitudini să
conducă cât de cât, deoarece nimeni nu şi-a pus vreodată
întrebarea dece viaţa socială este aici organizată aşa cum
este; şi apoi oamenii de aici s-au obişnuit să fie
încrezători, ca dovadă că i-au primit bine pe cei care au venit
cu intenţii vădit rele şi pedeasupra i-au băgat chiar în
casele lor, cu toate că mulţi din ei au fost măcelariţi. U
şi-a dat seama de aceasta şi profită cât poate. Îl are pe At
care în afară să asculte nu poate gândi, anunţându-l că
toţi bărbaţii lui s-au strâns afară, că poate fi sigur
pe poziţie, nu mai are dece să se teamă. Cei şase
preoţi sunt împinşi brutal lângă tron, ordonânduli-se să
stea locului, sub paza a patru oameni. Apoi U porneşte prin grotă
împreună cu At şi o gardă puternică să vadă pe ce
şi cine poate conta, dacă nu cumva s-au ascuns forţe care la un
moment dat să-i atace pe la spate. După ce găseşte totul în
ordine revine în sala mare şi spre surprinderea sa o găseşte pe
Ina aşezată pe tronul tatălui ei, uitându-se aiurită la
cele ce se petrec, fără să scoată nici o vorbă.
Văzându-l, se sperie şi se scoală în picioare, întâmpinându-l.
El îşi ia un aer indiferent, o
apucă de umeri şi o strânge la piept, de parcă nimica nu s-ar fi
întâmplat. Ea se lasă uşor în braţele sale şi începe
să plângă, pentru prima dată de când o cunoaşte, apoi îl
întreabă ce s-a întâmplat cu tatăl ei. U nu-i răspunde direct,
ci cu tupeu îi spune mirat la culme cum de nu ştie că Ritit şi
ceilalţi preoţi au căutat s-o înlăture de la putere, vrând
să-l pună pe Sir în locul ei, ba mai mult, că au vrut chiar s-o
ucidă, acuma după moartea marelui Rit, cel venerat de el. El simte
că mai are nevoie de ea să-şi consolideze poziţia.
Deocamdată o va îmbăta cu speranţa că vor conduce
împreună, dându-i iluzia că aşa este, dar în fond n-o va
lăsa s-o facă, ci încetul cu încetul o va îndepărta, cu atât mai
mult, cu cât are intenţia de ai aduce şi pe ceilalţi aici şi
bineînţeles pe Ia. Cu cât o montează, cu atât Ina se înfurie mai
mult. Nu pune nici un moment spusele lui la îndoială, din contra, este
indignată împotriva preoţilor. În cele din urmă se duce
lângă bătrâni care au auzit totul, neîndrăznind să-l
contrazică, se uită plină cu ură la ei, apoi întreabă
unde se află Sir. Bătrânul Ritit bănuind ce urmăreşte,
se aruncă în genunchi în faţa ei şi cu o voce tremurândă o
roagă să-l cruţe, fiindcă el nu are nici un amestec în tot
ce se întâmplă. Recunoaşte că a avut intenţia să-l
propună în locul lui Rit şi în acelaşi timp are curajul
să-i spună de faţă cu U că în nici un caz nu ar fi
făcut-o în contra voinţei ei, pentru care a căutat-o, dar a
găsit-o dormind. Ina nu vrea să audă nimica, spusele lui U le
consideră mai presus decât cele ale unchiului ei, mai ales că el a
recunoscut că a vrut să-l numească pe Sir în locul ei. După
această discuţie se duce să-l caute pe vărul ei,
hotărâtă să-l tragă la răspundere pentru faptul
că a cutezat să-i conteste calitatea de moştenitoare unică
a tatălui ei. Plecând, aude în urmă tânguelile şi
rugăminţile lui Ritit, implorând îngăduinţă pentru
fiul său, Ina însă nu se lasă înduplecată şi merge în
grota unde este pregătit corpul tatălui ei, urmată de totţi
cei care au luat parte la discuţie. Sir se pregăteşte tocmai
să iasă, dar se loveşte de doi oşteni străini, pe care
nu-i cunoaşte, care îl împiedică. Căutând să
răspundă cu forţa este lovit şi împins înapoi. El este cu
totul surprins şi aşa de mirat de cele ce se întâmplă că nu
ştie ce să creadă. Sala aceasta are o ieşire secretă
cunoscută numai de el şi de Ina, dar nu poate face nici o
mişcare datorită oşteanului lui U care stă în faţa sa
ameninţător. L-ar fi putut doborâ uşor căci este un
bărbat înalt şi arătos, dar mai stau doi la intrare şi
orice zgomot din sală i-ar fi adus înauntru. Înpotriva a trei
băbaţi nu ar fi avut nici o şansă. Ţn grotă se
aud fel de fel de zgomote. Din când în când se aude de parcă s-ar lupta
cineva, ca apoi să se lase din nou tăcere, iar apoi strigăte de femei
care dispar tot atât de repede. U îşi dă seama cam ce s-ar putea
petrece. Deci cel mai bun lucru este să aştepte să vadă
care va fi desfăşurarea evenimentelor. Poziţia lui este
sigură, nefiind deocamdată în pericol, îl are doar pe At care a
ocupat aproape toată grota cunoscută de ei, ţinându-i pe
toţi sub tensiune. Pe masa din mijloc stă întins corpul lui Rit care
peste o zi va pleca la locul care şi l-a ales de veci, de unde nu se mai
întoarce nimeni aşa cum a fost. Sir se resemnează şi se întoarce
spre catafalcul lui Rit, dar timpul trece şi nimeni nu-şi face
apariţia. Îşi dă seama că soarele a trecut de mult peste
jumătatea văii. Deodată tresare, aude paşi, nervos se
ridică, în fine va afla ce se întâmplă şi care este cauza
că este sechestrat. În prag îşi face apariţia Ina. Figura ei
este neagră de supărare, în spatele ei stă U cu un cap mai
înalt. Ea se ţine drept şi-l
priveşte de sus, apoi înaintează spre el şi-i spune pe un ton
plin de reproşuri că nu s-ar fi aşteptat că o să fie
atât de hain încercând pe ascuns să-i ia locul. Dar Sir este atât de
speriat şi surprins în acelaş timp, că nici nu ştie
dacă să se supere sau să se prefacă ca să scape de
consecinţe, mai ales că uriaşul de U stă în spatele
verişoarei sale. Se uită cu ochi holbaţi la ea şi nu-i vine
să creadă că este acuzat de intrigi împotriva ei, că ceeace
se petrece este adevărat, i se pare că visează. Instinctiv
priveşte la corpul inert a lui Rit şi apoi la Ina. În acest moment
întâlneşte privirea rece şi imobilă a lui U, ceeace îl sperie
atât de tare că rămâne ca împietrit. În subconştientul său
se conturează ce se petrece. După întrebare Ina tace, aşteaptând
răspunsul; carnea tremură pe ea de indignare şi cu toate că
ţine la acest băiat mai mult ca la oricine, fiind şi vărul
ei cu care a crescut, acuma are parcă o dorinţă teribilă
să se repeadă la el, să-l ucidă cu mâna ei, dar în
acelaş timp se sperie că s-ar putea face aşa ceva, fiindu-i în
acelaş timp teamă ca U să nu-i pună gândurile în aplicare.
Încetul îi scade furia, vine lângă el, urmată îndeaproape de U care
nu intervine şi îi vorbeşte de data asta pe un ton calm,
înpăciuitor. Văzând că pericolul a trecut, Sir îi
povesteşte că într-adevăr îşi aduce aminte că
tatăl său i-ar fi spus că are de gând să-l propună în
locul lui Rit după moartea acestuia, deci chiar astăzi, aşa cum
se obişnuieşte, dar că el nu a băgat în seamă spusele
tatălui său fiind ocupat cu îmbălsămarea corpului şi
cu pregătirile înmormântării. Atmosfera se destinde şi totul
intră în normal în raporturile dintre ei, totuşi U îl
anunţă că este bine să părăsească
încăperea, expediind odată şi sentinelele, atrăgându-i lui
Sir atenţia pe un ton aspru ca nu cumva să încerce să
întreprindă ceva fără ştirea sa. A vorbit în numele
său, lucru sezizat de Sir, dar neluat în seamă de Ina.
Rămaşi din nou singuri U porneşte din nou acompaniat de Ina prin
coridoarele grotei cu intenţia de a fi văzuţi de toţi
şi, ca să dea farsei o notă mai tare, merg amândoi traversânad
coridoarele, întorcându-se din când în când, atunci când întâlnesc în cale
vreun trecător. Îi vorbeşte Inei pe un ton sever, ca să nu dea
impresia printre oameni că este sub influenţa acestei femei care are
multă trecere la toţi cei de aici. Ea se simte bine, îi place felul
cum procedează bărbatul ei, este fericită că el se
bucură de multă autoritate, că nimeni nu îndrăzneşte
să-i stea în cale. Ba mai mult, îi împărtaşeste şi lui
bănuiala pe care o are în ceeace priveşte moartea tatălui ei,
spunându-i că este sigură că accidentul a fost provocat de
cineva în mod voit. U se face că ascultă cu interes şi o
aprobă din plin. Duce voit bănuiala ei spre Ritit în aşa fel ca
s-o monteze împotriva unchiului ei. Işi dă seama că
bătrânul, cu toate că este timorat la culme, este şi periculos,
ca toţi fricoşii şi poltronii dealtfel, căci arma lor este
tocmai lupta pe ascuns, pe la spate, fără să-şi pună
propria lor persoană în pericol, din care cauză U îi doreşte
moartea, dar nu o poate face fără motiv, dintr-o dată, deoarece
el este acuma unul din cei mai populari şefi din grota mare, în primul
rând în calitatea sa ca fratele lui Rit şi în al doilea rând fiindcă
este marele preot al lui Us pe pământ.
Nu
numai în grota mare mocneşte nemulţumirea. În vale oamenii au aflat
repede cele ce s-au întâmplat, precum şi faptul că U a pus mâna pe
putere, aceasta cu atât mai mult cu cât oamenii săi care i-au rămas
fideli sunt masaţi la intrarea în grota mare, oprind pe oricine care s-ar
încumeta să se apropie. At a organizat mai multe grupe din oamenii
săi pentru pază, precum şi pentru menţinerea ordinei în
vale. Au fost trimise peste tot patrule puternice bine înarmate cu
dispoziţii precise de a suprima pe oricine ar căuta să formeze
rezistenţă, sau n-ar asculta de ordinele date. Parte din locuitori
s-au resemnat de faptul că sarbătoarea nu a mai avut loc şi s-au
înfundat în grotele mici, baricadându-se, iar alţii stau la intrări
urmărind evenimentele. Incidente nu au loc din cauza că nimeni nu doreşte să strice buna înţelegere
care a domnit până acuma. Mare parte din oamenii lui U s-au amestecat cu
localnicii. Din punctul său de vedere U are dreptate să ia toate
precauţiile, dar pe de altă parte cei de aici nu au de gând să
se revolte şi nici să atace pe cineva, ci pur şi simplu
curiozitatea îi duce spre grota mare. Singurul lucru care nu le convine este
că nu sunt lăsaţi să se apropie, ceeace a dat naştere
la unele busculade fără importanţă. Faptul că mult
aşteptata sărbătoare nu mai are loc îi întristează, dar
nu-i afectează peste măsură.
Ţn
realitate nimeni nu prea se interesează prea mult de ceeace se petrece în
grota mare, doar în măsura în care excită curiozitatea.
Bunăstarea care domneşte peste tot se datoreşte în mare parte
faptului că de foarte mult timp Rit a reuşit să unifice micile
triburi existente care erau în veşnică luptă, ceeace i-a dus pe
drept cuvânt o foarte mare popularitate, dar până în cele din urmă
s-a încojurat de o sumedenie de trântori care trăiesc huzurind pe spinarea
muncii celor mulţi, lucru dealtfel nu prea băgat în seamă din
cauza belşugului văii Antari. Moartea lui Rit a dat naştere în
acea zi la multe agitaţii şi fel de fel de vorbe ce cursează
pretutindeni. Toţi ştiu că, conform obiceiului, chiar în ziua
morţii celui mai mare, trebuie să aibe loc numirea noului şef,
motiv de emoţii şi discuţii aprinse. Faptul că trebuia
să aibe loc marea sărbatoare a lui Sina Ti este aproape uitat,
ţinând cont de importanţa care se dă evenimentulor care se
petrec în grota mare.
Pemtru
a mai linişti spiritele şi încordarea care domneşte în grota
mare, U eliberează pe toţi bărbaţii din paza veche,
cerându-le să se abţină de la orice manifestare şi în
acelaş timp umple pur şi simplu coridoarele cu oamenii săi, în
aşa măsură că orice mişcare ar fi fost oprită
încă de la început, apoi se retrage cu Ina în apartamentul ei, devenit
şi al lui în egală măsură. Are de gând să pună la
punct felul cum să procedeze pentru numirea noului mare şef. Pentru
acest scop este chemat Ritit împreună cu preoţii rămaşi,
care nu se lasă prea mult aşteptaţi. Fără să li
se ceară părerea, li se ordonă să organizeze în mare
grabă ieşirea din grotă a funeraliilor. Parte din oameni sunt
ocupaţi cu construirea din pietre a catafalcului din sala mare pe care
este aşezat corpul neînsufleţit a lui Rit, iar ceilalţi se duc
în mare grabă la stânca Atar pregătind-o pentru ceremonia numirii
marelui şef. Dealtfel aceasta a şi fost pregătită pentru
sărbătoarea Sina Ti, însă mai trebuiau făcute anumite
amenajări dispuse de U şi anume construirea a încă unui tron tot
atât de mare ca acel pe care şedea Rit, precum şi alte detalii
dispuse de el.
At
este pus la curent cu intenţiile sale. Alaiul va fi însoţit de o
gardă puternică, iar stânca să fie încojurată de un cordon
triplu, numai din bărbaţii lor şi pentru a preîntâmpina orice
eventualitate grota mare va fi în tot acest timp ocupată, nelăsând pe
nimeni să intre. Ina nu cunoaşte aceste dispoziţii. Sir este
numit comandantul gărzii personale a Inei. Paralel cu ordinele lui U,
pregăteşte şi Sir toate cele necesare. A ţinut împreună
cu tatăl său şi cu cei şapte preoţi un consiliu secret
de care nici Ina nu ştia nimica, în care au stabilit ca deocamdată
să nu acţioneze, mai ales că Ina a căzut sub puterile
veneticului care vrea să pună mâna pe putere. Îşi dau seama
că orice opoziţie i-ar duce la pieire, în primul rând fiindcă
deocamdată Ina a fost atrasă fără să-şi dea seama
de partea opusă lor şi în al doilea rând oamenii lui U sunt
trecuţi prin multe, fiind cruzi şi mai experimentaţi în lupte.
Se rânduieşte totuşi o gardă paralel cu cele dispuse de U, una
în grota mare, alta care să însoţească alaiul şi a treia la
stânca Atar. Dealtfel era nesigur dacă U va accepta aceasta. Ei nu pot
şti ce au de gând ceilalţi, ceeace face ca şi de data asta
repeziciunea şi mai ales spiritul de organizare a lui U precum şi
experienţa lui să-şi spună cuvântul. U s-a gândit la toate
eventualităţile şi ca să le preîntâmpine ordonă lui At
ca imediat să posteze din nou gărzi puternice la toate colţurile
coridoarelor din grota mare. Sir este obligat să accepte acest prim
eşec, promiţând Inei că se va abţine de a produce
dezordini. Oştenii săi sunt îmbrăcaţi ca de
sărbătoare încă de azi dimineaţă. Cu toţii sunt
extrem de iritaţi că nu pot face nici o mişcare, dar au
dispoziţii stricte să se ţină liniştiţi. Ei
formează totuşi grupuri mici care se plimbă peste tot
vociferând, crezând că în felul acesta vor reuşi să-i înduplece
măcar cât de puţin pe intransigenţii paznici a lui U,
fără rezultate bineînţeles. Sir propune la sugestia unora, ca
paza să se facă împreună. Este pentru prima oară că un
personaj de vază din grota mare să-i ceară lui U ceva. De data
asta nu poate refuza având în vedere apropiatele ceremonii. În contra
voinţei sale acceptă, Ina fiind de faţă, cu condiţia
ca comanda să ramână lui At, iar Sir să facă parte din
suită în calitate de rudă apropiată, atâta şi nimica mai
mult, ceeace dealtfel însemnă o demitere din post.
Ina
nu se bagă şi nu se amestecă în toate aceste treburi, are
încredere în U, aşa cum a avut în tatăl ei şi aşteaptă
să fie chemată, fiind ocupată cu corpul neînsufleţit al
tatălui şi cu transportul lui pe catafalcul din sala mare, ceeace are
darul de a destinde spiritele. Este ajutată de cei din garda ei
personală. Femeile din anturaj înconjoară catafalcul bocind pe
decedat, conform obiceiului. Întreaga sală răsună de bocetele
şi plânsetele lor, adevărate sau prefăcute. În spatele lor stau
bărbaţii care l-au stimat şi iubit, bătându-se cu pumnii în
piept, semn de mare doliu. Prin asta îşi apropie spiritul celui
dispărut şi venerat. Dar, deoarece soarele a trecut de mult peste
jumatătea văii, trebuie neapărat să înceapă ceremonia
numirii şefului, încă înainte de începerea cereminiei
înmormântării. Nimeni în afară de U nu ştie cine va fi, nici
măcar Ritit, care în fond ar fi trebuit să fie primul care s-o
ştie. De frica lui U nici nu are curajul să pună problema,
lăsând totul la voia întâmplării. Dealtfel bănuieşte
că Ina va fi aceea împreună cu U în egală măsură,
ceeace nu s-a întâmplat niciodată în valea Antari. Pe de altă parte
este convins că U va conduce singur, chiar dacă Ina va purta titlul.
În sinea sa are o teamă cumplită ca acest om venetic le va schimba
radical felul de viaţă liniştită, fără
războaie şi intrigi, cum a fost până acuma. Presimte ceva, o
voce lăuntrică îi spune că peste foarte scurt timp el va acapara
numai pentru el puterea şi pentru asta va trebui s-o înlăture pe Ina,
dar acuma nu este nimica de făcut,
oamenii veneticului fiind stăpâni pe situaţie, iar Ina fiind cu totul
stăpânită de el, din toate punctele de vedere, ca o hipnoză.
Voinţa lui Us este ca lucrurile să-şi continue cursul şi
nimeni nu poate sta în calea destinului, deci ceremonia poate începe.
Dupăce
At raportează că paza a fost asigurată în aşa
măsură că ei sunt pe deplin stăpâni pe situaţie, U
dă ordin ca alaiul să iasă din grotă. Soli cu torţe în
mâini cutreieră coridoarele, anunţându-i pe toţi să se
strângă în sala mare. În scurt timp aceasta este plină. Tăcerea
este apăsătoare. Deoparte zace corpul neînsufleţit a celui care
a fost cel mare aici şi de cealaltă parte cei ce vor alege pe cel
nou. Tristeţea şi bucuria stau în aceeaşi încăpere. Regele
a murit, trăiască regele.
Concepţiile
oamenilor acelor timpuri erau cu totul diferite de cele din zilele noastre.
Omul nu a fost respectat ca om, nu era considerat ca atare. Un sacrificat pe
altar era un obiect de cult, un act oficial, pentru a mulţumi o divinitate
în interesul celor ce practicau asemenea rituri barbare. Sacrificatul nu era
deplâns ca om, ca unul care a părăsit comunitatea din care face
parte. Poate numai cei care îi stăteau aproape îl deplângeau, dar de cele
mai multe ori nici aceştia, el merge doar în cercurile înalte ale
existenţei divine. Uciderea oficială nu era considerată ca o
crimă împotriva unei fiinţe umane, ci numai din punct de vedere al
importanţei celui ucis. Zeci de mii de ani i-a trebuit omenirii să-şi dea seama că fiecare om
este o valoare, un unicat, o persoană şi nu un obiect la
dispoziţia celor care se erijează în conducători unici,
indiferent din ce rasă, sau teritoriu provine. Sclavajul şi rasismul
au dăinuit până în zilele noastre şi mai dăinuiesc din
păcate şi acuma. Unele minţi omeneşti nu au ajuns încă
la un stadiu de dezvoltare superioară, indiferent de cultura şi
pregătirea celor ce practică asemenea josnicii. Dictatorii,
acoliţii săi şi cei ce-i ajută direct sau indirect, se fac
cu toţii vinovaţi faţă de omenire şi trebuiesc
pedepsiţi, dar cea mai bună metodă de a înlătura asemenea
ruşine este convingerea popoarelor asuprite de a nu accepta ca o mână
de siluitori să-i asuprească. Aceasta este valabil numai dacă opoziţia
este manifestată de o majoritate puternică şi unită. Dar
să revenim la oamenii noştri.
La
un semnal a lui At, apar o serie de bărbaţi cu platforma
amenajată cu două scaune lafel de înalte, cu care vor fi duşi
şefii mari la stânca Atar. U se aşează în dreapta, pe locul
considerat mai de vază. Ina ştie acest lucru dar îl acceptă. În
sinea ei continuă să creadă că U face toate acestea pentru
dragostea pe care i-o poartă, fiind sigură că el are cele mai
bune intenţii faţă de ea, şi chiar dacă i-ar cere-o
s-ar retrage imediat fără şovăire, ceeace dealtfel el nu
ştie, căci, fără nici o discuţie că ar uza
imediat de această cale simplă de a fi singurul mare şef. La
aflarea veştii că alaiul iese din grotă, toată lumea este
în firbere. Cei care nu au mai avut timpul să vină la intrare, se
postează dealungul traseului aşteptând. Între timp s-a lăsat
seara, focul de lângă stânca Atar a fost înteţit fiind mai mare
şi mai puternic ca niciodată. Copaci întregi au fost doborâţi si
aruncaţi în vâlvătăi, luminând dealurile şi văile din
apropiere. Ţn jur au fost făcute focuri mai mici şi aşezate
torţe peste tot, ceeace îmbinat cu lumina roşie a amurgului face un
efect bizar. Ţn grotă este adusă o platformă din lemn,
ornată cu frunzele unui arbore care miroase frumos, cu flori din vale
şi Rit culcat pe ea. Un grup de bărbaţi din garda sa
personală ridică catafalcul şi întreg alaiul se îndreptă
spre ieşire, imediat după U şi Ina purţi pe sus după
care vin preoţii, Sir, garda şi ceilalţi oameni ai lui U, cei
mai numeroşi, înarmaţi cu bâtele lor tradiţionale. La
ieşirea din grotă oamenii lui U strânşi acolo îi aclamă cu
frenezie, iar mai departe drumul este presărat de ambele părţi
cu bărbaţi, femei, amestecaţi cu cei ai lui U care s-au
acomodat, din care unii îşi arată bucuria, iar alţii stau
împietriţi, fără să-şi manifeste în vreo formă
sentimentele. Din depărtare se vede dealul luminat. Cortegiul trece în
tăcere urmat de cei din grotă. Din când în când se aud bocetele femeilor
mai în vârstă. Ina este fericită, pe lângă tristeţea
morţii tatălui ei şi nu bagă de seamă tot ce se
petrece în jurul ei. Primul şoc a dispărut şi nu mai
bănuieşte că marele Rit ar fi fost ucis. Faptul că oamenii
lui U predomină ceremonia şi că preoţii sunt timoraţi
nu o interesează şi nici faptul că doi din ei au fost ucişi
tocmai de cel ce stă alături de ea. Întinde mâna spre U, îi face un
semn să se uite la ea şi-i surâde, vrând în felul acesta să-i
arate că este bucuroasă, dar privirile lui sunt reci şi
impasibile. Muşchii îi joacă sub piele ca de fiecare dată când
este furios, fiind supărat de faptul că oamenii de aici nu-l
aclamă şi-l primesc cu răceală. Imediat ce va ajunge la
deal va arăta cine este stăpânul. În mintea sa s-a încuibărit
părerea că supuşii săi nu au dreptul nici măcar
să-şi arate deazaprobarea faţă de actele lui, ceeace
constituie o vină ce merită moartea. Consideră că aceasta
face parte din planul de securitate personală. Ţn graba mare la
plecare a omis să anunţe că nu acceptă nici un fel
manifestări de ostilitate, chiar sub formă de tăcere la trecerea
sa. O va face imediat după sosire, curmând în felul acesta orice
tendinţă de opoziţie, indiferent sub ce formă. Aceste
gânduri îl fac să aibe o privire furioasă şi inexpresivă.
Când
cortegiul ajunge la dealul Antar soarele a apus. Întunerecul s-a lăsat peste tot. În liniştea
care domneşte se aud urletele fiarelor din păduri, ţârâitul
greerilor şi insectelor care mişună peste tot. Focul
trozneşte din când în când cu putere când se prăbuşeşte
eşafodajul de lemn de peste el, ridicând mii de scântei în sus. Platforma
este aşezată în acelaş loc ca data trecută, lângă
altarul mare de jertfe. U cu Ina se dau jos, ducându-se spre celelalte tronuri
din piatră acoperite cu blănuri multe şi flori frumoase. Și de
data asta U se aşează pe cel din dreapta. Nici măcar nu se
uită la Ina şi nici nu aşteaptă ca ea să se
aşeze. Îl cheamă pe At, căruia îi ordonă să
trimită soldaţi care să strângă toţi locuitorii din
valea Antari în jurul dealului jertfelor. Ritit se aşează ca de
fiecare dată, înconjurat de ceilalţi preoţi, în dreptul
altarului cu faţa la tronurile mari şi aşteaptă docil,
uitătu-se la U. În spatele tronului Inei stă Sir împreună cu
tineri din gardă, care au fost acceptaţi, iar în spatele lui U stau
bărbaţii din armata sa, special aleşi din cei mai înalţi
şi fioroşi, care în comparaţie cu cei de aici au
înfăţişări cum nu se poate mai urâte, ceeace bate la ochi
din prima privire.
Ritit
aşteaptă semnalul de începere care nu mai vine. U se ridică de
pe tron şi se plimbă încoace şi încolo, aşteptând ca lumea
să se strângă, aşa cum a dispus. Dar Antarienii vin încetul cu
încetul, o parte din ei au plecat la grotele lor. La un moment dat s-au strâns
destul de mulţi care privesc cu interes, aşteptând să vadă
ce va urma. Până în cele din urmă U se ridică pe masa jertfelor
şi, aşa cum se pricepe în limba de aici, le vorbeşte oamenilor,
lăudându-l pe Rit, ridicându-i faptele spre cer, anunţând
răspicat că voinţa lui Us este ca el împreună cu Ina să
fie şefii cei mari, cu atât mai mult cu cât ea este fiica lui şi deci
se poate considera de drept urmaşă, iar el prin accea că este
bărbatul ales de ea, apoi pe un ton aspru le atrage atenţia la
toţi, inclusiv la ai săi, că nu permite nici un fel de
manifestare de ostilitate, că atunci când se va ordona toţi să
iasă fără şovăire, indiferent dacă sunt cei de
aici sau cei veniţi cu el, mai ales că Us prin moartea lui Rit a
coborât în persoana sa, că nu el vrea să fie şeful cel mare, ci
Us. Pe Ina nu o pomeneşte decât la început. Și ca să
întărească cele spuse îl cheamă pe Ritit punându-l să
confirme cele spuse de el, ceeace acesta face fără şovăire,
înfricoşat, dându-şi seama că nu este momentul de a-l
contrazice. Vorbeşte sacadat, gutural şi de multe ori îşi
caută cuvintele care nu-i vin atât de uşor, din care cauză totul
durează mai mult. U ascultă vorbele sale urcat pe altarul jertfelor,
apoi se dă jos şi în timp ce se apropie de tronul său, aude în
spate voci care strigă după el ameninţător. Se întoarce
brusc, privirea îi devine fixă, muşchii îi joace sub piele şi
mai mult răgând îi cere lui At bâta cea mare pe care nu a mai folosit-o de
mult, dar care i-a fost ţinută la dispoziţie în
prmanenţă de unul din ostaşi. Ina pune instinctiv mâna la
gură ştiind ce va urma, doar mai asistase la o scena
asemănătoare în grotă. Oamenii revoltaţi continuă
să vocifreze, ameninţător apropiindu-se de el. Au în mâini
suliţe lungi confecţionate pe loc din crengi de copac. Sunt vreo zece
la număr în frunte cu un bătrân cu numele Ur I, venerat de toţi,
care de multe ori era chemat în grota mare să oficieze alături de
Rit. Are darul clarviziunii şi de multe ori prezicerile sale s-au
adeverit. Aflând de vestea morţii lui Rit a căutat să afle ce va
urma prin procedeele sale de a prezice, învăţate de la un alt batrân
care a murit de mult. A aflat în felul acesta că un uzurpator o să ia
locul lui Rit, care vrea să-i ducă la pieire, să-i subjuge,
să schimbe felul lor de viaţă introducând o altă ordine,
mai inferioară celei existente, însă de data asta mulţi nu au
vrut să-l creadă. A prezis că omul care va veni îi va duce la
războaie care îi va decima pe mulţi din ei, că el are
veleităţi de a fi conducător peste mulţi oameni. Încă
de la venirea lui U cu oamenii săi şi după ce au fost
lăsaţi să intre în grota mare el a propus celor din valea Antari
s-o ia cu asalt. În afară de zece bărbaţi nu a vrut nimeni
să-l urmeze, nici cei ce credeau că prezicerile sale sunt juste.
Aflând că cortegiul funerar se îndreaptă spre stânca mare, a dat fuga
să-şi strângă adepţii, pornind într-acolo. A ajuns tocmai
când U a terminat să vorbească şi se îndreptă spre tronul
său. Paznicii fac cerc în jurul revoltaţilor, izolându-i de restul
oamenilor. Văzându-l pe U, înalt, puternic, cu bâta imensă pe umeri,
Ur I se sperie la început, însă nedorind să-şi contrazică
curajul acuma la bătrâneţe, se apropie semeţ de el şi cu o
voce gravă îl întreabă cu ce drept se autonumeşte marele
şef, el un străin, venetic care nu are nimica deaface cu oamenii de
aici. Spre surprinderea oştenilor şi al Inei, U rămâne locului
fără să riposteze, ceeace nu a făcut niciodată. În mintea sa se petrec fel
de fel de procese. De fapt nu aude ce i se spune, din cauza
zgomotului care s-a produs la venirea rebelilor. Auzindu-l pe bătrân
vorbind cu o voce slabă şi tremurândă, îşi dă
totuşi seama că nu ste ceva bun. Un moment stă pe gânduri, în
faţa sa se află o mulţime de oameni, în acea zi când s-a
autonumit marele şef al văii Antari. Este oare bine ca azi când i se
împlineşte visul mult dorit să dea dovadă de cruzime,
gândeşte el şi în acelaşi timp nu se mai recunoaşte, el
care nu era în stare să se stăpânească pedepsind pe oricine care
nu-l ascultă, acuma stă nehotărât în faţa acestor oameni
care cutează să-l înfrunte ? Toate aceste gânduri trec cu repeziciune
prin mintea sa şi deodată tresare. Nu, nu trebuie să se arate
slab. Când Ur I vede că cel din faţa sa nu reacţionează,
prinde curaj, înaintând spre U împreună cu bărbaţii care îl
însoţesc. Se lasă o tăcere deplină, toţi amuţesc,
oamenii lui U ştiu ce va urma, iar cei din vale se uită curios la cele
ce se petrec. U nu se mişcă de la locul său. În momentul când
grupul de rebeli se află în faţa sa, ridică fulgerător bâta
şi loveşte cu atâta putere încât oamenii sunt azvârliţi înapoi,
din care patru cu capetele sfărămate. Ca prin minune Ur I scapă.
Ina ţipă puternic şi cade leşinata pe tron. În jur se
lasă o tăcere deplină, nu se aud decât vaetele celor
răniţi. U vrea să lovească din nou, are ochii
injectaţi, privirea fioroasă, sprâncenele apropiate, iar corpul îi
tremună din cap până în picioare. În momentul când ridică bâta
deasupra capului ca să desăvârşească opera pe care a
început-o cu câteva secunde înainte, îl vede ca prin ceaţă pe
bătrânul Ur I, plin de praf, cu hainele răvăşite, cu o şuviţă
de sânge care îi curge din gură, uitându-se la el cu o privire atât de
pătrunzătoare încât U rămâne ca împietrit, parcă o putere
nevăzută îl apucă de mâini şi-l opreşte să
lovească. Batrânul nu se dă în lături şi nici nu-şi ia
privirea de la el. U simte cum i se destind muşchii şi lasă
încet bâta jos, privindul pe bătrân ca năucit. În spatele
bătrânului stau cei care au scăpat, muţi de groază, plini
de praful care s-a lipit de ei când au căzut la pământ. Ur I îşi
revine, ridică mâna dreaptă spre U, arătându-l cu degetul,
rostind pe un ton grav, plin de înţelesuri :
-
"" Fiule, faci rău ce faci . . . . . . să ştii de la
un om cu multă experienţă . . . . din bătrâni se spune că cine
loveşte, de lovituri va pieri, ceeace este adevărat şi nu s-a
dezis niciodată. . . . mânia lui Us se va abate asupra ta . . . " Cu
aceasta bătrânul se întoarce şi pleacă schiopătând,
însoţit de ceilalţi câţiva rebeli. Cei răniţi sunt
duşi în spinare de ceilalţi. U este din ce în ce mai năucit, nu-i vine să creadă că
aşa ceva este posibil. Nu a pus niciodată prea multă bază
pe puterile supranaturale ale vrăjitorilor, dar aceasta le întrece pe
toate. Nimeni nu a reuşit şi mai ales nu a îndrăznit să-l
pună la punct sau să-l oprească de a pedepsi pe cei care îi stau
în cale. Este tulburat la culme. Ritit cu ceilalţi preoţi sunt atât
de uimiţi de cele întâmplate, că nici nu îndrăznesc să se
mişte de la locul lor, sau să zică ceva. Ritit îşi dă
seama cât de mic este faţă de acest Ur I care în mod oficial nu
ocupă nici un loc mai important în erarhia grotei mari, că el a fost
numit mare preot numai datorită faptului că a fost fratele marelui
şef. Aceste gânduri îi vin în minte fără să vrea şi
tot atât de repede şi le goneşte, căutând să-şi
spună că nu are dreptate, că el este ales de Us
atotfăcătorul şi că acuma trebuie să-l asculte pe U, fiindcă
aşa vrea cel de sus, datorită faptului că i-a scos pe Ina în
drum. Bătrânul Ur I l-a speriat pe Ritit cu prezicerile sale, dar tot U
este acela care deocamdată îi este mai aproape.
Asistenţa
nu-şi poate reveni. Până în cele din urmă U se întoarce, se
îndreaptă cu paşi rari şi mari spre tronul său pe care se
aşează încet de tot, apoi, brusc, ca şi când ar avea un arc sub
el, sare în picioare, scoate un urlet înfiorător, încleştându-şi
pumnii de speteaza tronului, fuge spre masa mare de sacrificiu, se urcă pe
ea şi le spune celor prezenţi cu o voce atât de puternică
că se aude până în fundul văii, că de acum încolo numai el
este marele şef, că cine nu va asculta de el va păţi ce au
păţit cei câţiva care s-au revoltat. Apoi îl cheamă pe At,
îl prezintă antarienilor ca comandantul suprem al oştirii,
formată din toţi oamenii săi, precum şi de cei de aici,
care vor voi să facă parte din ea, cu condiţia să jure în
faţa altarului lui Us că-i vor fi credincioşi şi că
oricine se va opune va fi considerat trădător şi duşmanul
întregii comunităţi. Se duce apoi spre tronul său, înconjurat de
o gardă puternică, îl cheamă pe Ritit ca să oficieze
numirea sa în funcţia supremă, neţinând seama de Ina care zace
încă pe tron. Ritit se îndreaptă spre U, însoţit de
ceilalţi preoţi, pronunţând aceleaşi cuvinte sacramentale
pe care le-a rostit şi data trecută, apoi urmează întregul rit
al sacrificiului vitelor cornute, iar în cele din urma a doi bărbaţi
din cei ce au fost prinşi în diferite locuri şi făcuţi
sclavi, care, după credinţa lor, sunt trimişi la Us ca acesta
să aibe grije de oamenii de aici, să-i apere de rele. Concepţie
bizară a oamenilor de atunci. Faptul că sunt ucişi doi
bărbaţi nu conta ca o crimă, ci era văzut ca un bun ce se
face oamenilor, dar moartea lui Rit era considerată ca o catastrofă
pentru ei. Iar pe de altă parte preoţii, cei ce oficiau riturile
aceste barbare nu s-ar fi oferit ei înşişi să meargă la
divinitatea supremă pentru a cere bunăstarea supuşilor lor.
Ceremonia învestirii se desfăşoară mai repede ca deobicei, mare
parte din antarieni plecând scârbiţi de cele petrecute şi mai ales de
felul cum s-a autonumit U ca mare şef, aşa că ce rost mai are
ceremonia proprizisă. A mai rămas depunerea corpului neînsufleţit
a lui Rit, în locul ales de el, care se află încă în sala mare a
grotei.
Deltfel
U nu ar fi vrut să procedeze în acest fel neloial şi brutal,
dacă nu s-ar fi ivit incidentul cu Ur I. Toate acestea au precipitat
evenimentele grăbind desnodământul, care aşa şi aşa
s-ar fi produs mai devreme sau mai târziu. La încheiere sunt aruncate jertfele
rând pe rând în focul sacru de pe stânca Atar. În tot acest timp U stă în
picioare, urmărind atent desfăşurarea ritului, apoi când Ritit
îl anunţă că totul s-a terminat, coboară de pe tron, se
urcă pe platformă, aşezându-se lângă Ina care şi-a
revenit oarecum, a cărei stare însă nu era încă cea mai
bună, ceeace îl îngrijorează pe Sir. Înapoierea la grota mare are loc
în grabă, sub o pază mult mai severă ca la venire. Au fost
trimise mai întâi mai multe grupe care să cerceteze terenul şi numai
după ce se raportează că totul este în ordine, porneşte
alaiul. At ia o sumedenie de măsuri de siguranţă, mai ales acuma
după ce U şi-a dat arama pe
faţă, făcându-şi o mulţime de duşmani. Grda
formată din oamenii săi, se instalează într-o grotă
vecină cu cea mare. Pentru asta însă este necesar să se
construiască o trecere prin care să poată pătrunde oricând
va fi nevoie în grota mare. Toate acestea din initiaţiva lui At care a pus
chiar din acea zi să se înceapă săparea în peretele galeriei
unde credea că se vor uni cele două grote. Ţn tot cursul
drumului de înapoiere torţele sunt purtate de garda Inei, care
formează un cerc de pază exterior oamenilor lui U, ceeace face
imposibil orice atac din afară.
U
stă îngândurat, alături de el Ina tăcută, sub privirile
curioşilor. Spusele bătrânului Ur I îi sună încă în urcehi,
şi totuşi, acuma el este mare şef peste toţi,
stăpâneşte teritorii cu oameni mulţi, tocmai aşa cum a
visat. Dar, singurul mijloc de a se menţine este cruzimea, ajutat de o
mână de oameni fără voinţă proprie, lipsiţi de
scrupule, care sunt în orice moment dispuşi să se sacrifice pentru
el, totul pentru un blid de linte în plus. De la evenimentul de lângă
altar, este mai mult ca oricând de părere că nu trebuie să
tolereze nimica, cea mai mică greşala trebuind să fie
pedepsită cu asprime, gândeşte el în timp ce cortegiul
înaintează în vale spre grota mare. Toţi sunt încă speriaţi
şi nimeni nu îndrăzneşte să--şi
împărtăşească gândurile cuiva, nici măcar prietenului său
cel mai bun. În fund se mai zăreşte lumina focului când ajung. U se
duce imediat în apartamentele sale, purtând-o pe Ina în braţe, urmat de
Sir, care se ţine după el ca o umbră, fiindu-i teamă de
starea verişoarei sale. Apoi U o depune pe pat şi se trânteşte
obosit alături de ea, după o zi atât de plină de evenimente,
poate cele mai importante din viaţa sa. Nici măcar nu
reacţionează când Sir o ia pe Ina şi o poartă în camera
alăturată. De când i-a jurat că se va abţine de la orice
manifestări, Sir îi inspiră lui U încredere, este sigur
că-şi va ţine cuvântul atâta timp cât el însuşi o va face.
Rămas singur îi vin rând pe rând toate evenimentele din ziua aceea. În
orice caz, singur nu ar fi putut duce la îndeplinire totul; a fost ajutat mai
mult decât se aştepta de către At, care s-a arătat cu
această ocazie foarte util, lucru pentru care îl va recompensa. Ce bine ar
fi fost dacă nu ar fi avut loc incidentul cu Ur I; ce l-o fi apucat pe
bătrân ? ce l-a determinat să procedeze în felul acesta ? În orice caz
găseşte acuma când s-a calmat că a procedat bine, dându-le o
lecţie aşa cum se cuvine unor trădători. I se pare nespus
de curios cum de a scăpat Ur I de lovitura lui, care a fost exceptional de
puternică. La început a fost sigur că l-a sfărămat şi
când colo s-a pomenit cu el nevătămat, stând în faţa sa,
înfruntându-l cu privirea; vai, şi blestemul acesta l-a mâhnit cel mai
mult. Gândeşte că cel mai bun lucru este să şi-l facă
aliat. Incontestabil că deţine mult mai multe puteri decât Ritit care
a ajuns mare preot numai datorită faptului că a fost fratele lui Rit,
dând dovadă că este fricos şi neputincios, ceeace lui U nu-i
place. Nu poate spune că îi plac oamenii care îl înfruntă cu
neruşinare, nu, aşa ceva nu poate tolera, dar nici poltronii nu-i
plac. După părerea sa omul trebuie să fie ascultător
faţă de cel mare, să nu-l contrazică, dar în acelaş
timp să fie curajos şi să acţioneze în interesul cauzei
trasate de el, aşa cum face At; da, în acesta poate avea încredere, a
acţionat mai bine decât ar fi făcut-o el însuşi şi
iată care sunt rezultatele, reuşita a fost deplină. Cu aceste
gânduri adoarme. În valea Antari se lasă liniştea şi somnul
oamenilor care în cursul zilei şi serii s-au agitat din cauza evenimentelor
petrecute.
Sir
cheamă a doua zi pentru Ina pe bătrâna Vri tămăduitoarea,
cea care cunoaşte toate leacurile, daorită careia şi-a revenit
oarecum. Este slabită, zace încă pe pat cu ochii în tavan,
fără să scoată o vorbă. Sir o păzeşte, iar U
se interesează în permanenţă de starea ei, ba de câteva ori a
venit chiar în camera ei. El nu vrea să stea încă în apartamentul lui
Rit, până nu se fac anumite amenajări aşa cum crede el de
civiinţă. Deocamdată hotăreşte să locuiască
aici. În sinea sa s-a încuibărit o teamă care nu-l
părăseşte. Are în permanenţă în faţa ochilor
figura lui Ur I cu mâna întinsă spre el. Ţntre timp se trezeşte
Ina şi-l întreabă pe Sir de U, dar el nu-i răspunde şi ea
repetă întrebarea. Auzind că s-a culcat se linisteşte, apoi
întreabă de Ur I şi când află că este nevătămat
simte de parcă i se toarnă viaţă în vine. Se bucură
nespus că nu a fost ucis, deoarecs ştie mai bine ca oricine povestea
cu Taru, unul din apropiaţii lui Rit, tatăl ei, care a încercat sa-l
înfrunte pe bătrânul vrăjitor, fapt pentru care a fost blestemat,
murind în scurt timp după asta, mâncat de o fiară în timpul unei
vânători, tocmai atunci când nimeni nu se aştepta că ar fi
posibil. Dar, mulţumirea ei este numai de moment fiindcă îşi
dă seama că bătrânul a fost foarte supărat de faptul
că U a vrut să-l ucidă, dar scăpând acesta nu l-a blestemat
direct, ci i-a atras atenţia doar. Ca să preîntâmpine o nenorocire se
hotăreşte să-l cheme în grotă şi să-l determine
pe U să-l primească bine, ba chiar să-i dea o funcţie,
idiferent care, ştiind că el râvneşte de mult la aşa ceva,
fiind mereu dat laoparte de Ritit care i-a fost teamă că îi va lua
locul. A procedat mereu cu multă diplomaţie faţă de Rit,
invocând fel de fel de motive de ordin religios, ceeace l-a amărât în cele
din urma pe Ur I în aşa măsură încât a renunţat. Însă
în fundul sufletului său nu a renunţat niciodată la aşa
ceva.
Sir
este singurul care bănuieşte adevărul în ce priveşte
moartea lui Rit şi asta de atunci de când l-a întâlnit pe At pe coridor.
La început nu a dat faptului nici o importanţă, acuma însă este
sigur că U şi cu el au pregătit totul. Rit zace în continuare pe
catafalcul lui din sala mare a grotei, îmbălsămat de oamenii lui Sir
după metodele vechi de aici. Toată lumea aproape a uitat că
trebuie dus la locul său de veci, numai Sir îl păzeşte în
permanenţă.
A doua zi grota mare se trezeşte ceva mai
târziu ca deobicei, în afară de U care se plimbă de unul singur prin
toate coridoarele, vrând să le cunoască cât mai bine, deoarece nu i
s-a arătat niciodată unde duc diferitele ramificaţii. Constată
cu această ocazie că mare parte nu a cunoscut-o şi, lucru care
ar fi putut să-i fie fatal, nici oamenii săi nu ştiau de existenţa părţii unde locuiesc
bărbaţii din fosta gadă a lui Rit ai ale Inei. Ajunge la
această concluzie atunci când vede că unele galerii nu sunt
păzite de oamenii săi, dispuşi la toate colţurile de
către At care la trecerea sa îl salută cu respect. În părţile necunoscute de el şi ai lui, se află
săli mai mari sau mai mici special amenajate pentru dormitoare comune.
Spre surprinderea sa, cei care stau aici, nici măcar nu şi-au luat
măsuri de apărare, punând la rândul lor străji, ci pur şi
simplu s-au culcat care unde a apucat. Nu este mai puţin adevărat
că aceasta nu poate fi decât în avantajul său, deoarece nimeni din
cei ce stau aici nu s-au arătat ostili faţă de el, dar
gândeşte el, pe viitor asemenea greşeli nu se vor mai repeta, nici
măcar de cei de aici pe care îi consideră de când s-a autonumit
şef în agală măsură ca supuşii săi. In viitor nu
doreşte să se mai facă disticţie dintre cei noi veniţi
şi cei de aici, ci toată lumea să facă parte din neamul
Antarienilor, şi chiar cei rămaşi în aşezarea pe care a
părăsit-o cu mai bine de mai multe ploi şi perioade uscate înainte.
Este ferm hotărât să-i aducă cât mai curând, dar pentru asta va
trebui să ia anumite măsuri de precauţie în aşa fel ca
să rămână ori el ori At aici. Până în cele din urmă
înclină mai mult la persoana sa. Este mai bine ca el să
rămână, deoarece prezenţa sa este necesară mai mult ca
oricând pentru consolidarea poziţiei câştigate. Adevărat că
At îi este supus cu totul, dar nu se ştie niciodată ce se ascunde în
capul cuiva. At va putea pleca cu un grup restrâns, ca împreună cu tinerii
rămaşi cari să asigure securitatea femeilor, copiilor şi
bătrânilor să--i aducă pe toţi aici. Aceste probleme
şi le pune stând pe tronul din sala mare, singur, numai în compania
mortului de Rit şi a lui Sir care se ascunde în spatele catafalcului,
ceeace dealtfel nu-l deranjează pe U. Are de gând ca astăzi să
convoace o adunare a bătrânilor şi a sfetnicilor ca să
hotărească asupra ceremoniilor care vor avea loc cu ocazia
înmormântarii lui Rit. Conform tradiţiilor, întreg cortegiul de ceremonii
de doliu trebuie să aibe loc a doua zi după deces, dar având în
vedere evenimentele din ultimele zile depunerea a fost amânată.
În acea zi toată lumea este în picioare şi
totul pare normal de parcă ar decurge o zi obişnuită. La un
moment dat apare Ina în sala unde zace Rit, însoţită de Sir şi
fără să-l vadă pe U se apropie de catafalcul tatălui
ei, îngenunche în faţa sa,
rămânând aşa un oarecare timp. Sir se uită în jur şi
dă cu ochii de U. Când îi zăreşte privirea aspră are o
tresărire. Vrea s-o anunţe pe Ina, dar renunţă. U la rândul
său a ştiut că Sir este prezent, simţind că-i îi urmăreşte fiecare
gest. L-a văzut plecând ca să apară acuma cu Ina, ceeace l-a
făcut să simtă instictiv
că omul acesta nu este sincer, contrar simţământului anterior.
Încetul cu încetul sala mare se umple de oameni, bărbaţi şi
femei, care vin tăcuţi lângă fostul lor mare şef. La
urmă îşi face apariţia şi Ritit. Pe măsură ce
apar, oamenii trec în faţa tronului, salutându-l mai întâi pe U, iar abea
după aceea se duc la catafalc. U răspunde la fiecare în parte,
făcând câte un semn din mână. Ina nu l-a mai văzut de când a leşinat.
Simţind că cei ce vin salută pe cineva îşi da seama că
este U care şade pe tron. Se ridică încet şi văzându-l
simte un fior de emoţie. În semn de respect îşi lipeşte fruntea
de a lui, aşa cum făcea câteodată când Rit stătea pe acest
tron, aşteptând să vină cei ce i-a chemat. Pentru prima
oară U are un uşor tremur care îi străbate lungul şirei
spinării; totuşi femeia asta are o oarecare putere asupra lui, este
poate singura pe care o stimează, căreia nu-i poate face vreun un
rău, mai ales că, cu toata cruzimea de care a dat dovadă, ea
continuă să-i arate bunăvoinţă, singura din toţi
cei din jur. U îşi dă seama că aceştia se prosternează
în faţa lui numai fiindcă le este teamă de el, fapt pozitiv,
gândeşte el.
Ina se aşeaza lângă el şi aşa
cum se obisnuieşte se aprind torţele şi focul din mijloc se
înteţeşte. Bătrânii şi bărbaţii din garda
decedatului se strâng în jurul lor, iar Ritit se postează în spatele
tronului. Lui U îi creşte inima în piept, îşi aduce aminte de ziua
când a intrat aici pentru prima oară, când totul arăta ca acuma, iar
el şedea în genunchi în faţa celui care zace mort înaintea sa. Dar
îşi curmă gândurile, ordonă lui Ritit şi lui At să
pună la cale înmormântarea, lucru nu prea complicat, fiindcă
ceremoniile care urmează fac parte din obiceiurile din străbuni, de
atâta timp încât nici cei mai bătrâni nu-şi mai aduc aminte de
obârşia lor. Un singur lucru nu prea îl încântă pe U, anume faptul
că trebuie să iasă din nou pe platforma purtată de oameni,
pe care nu o iubeşte deloc. Stând pe ea are impresia că este un
obiect aşezat sub privirile tuturor şi deodată îi vine o idee.
În fond nu este obligat să meargă aşa cum vor alţii, ci
ceilalţi să facă aşa cum vrea el, deci va merge
alături de Ina pe jos, înconjuraţi de către toţi cei din
grota mare, însoţiţi de o puternică gardă sub comanda lui
At. Între timp s-a terminat amenajarea mormântul săpat în stânca unde va
fi depus corpul defunctului. În fine spre prânz porneşte cortegiul
funebru, ieşind din grota mare, îndreptându-se spre fundul văii unde
se află catacomba. Parcursul este presărat de oameni tăcuţi
care pe măsură ce trece cortegiul îl urmează. Spre deosebire de
alte dăţi, tăcerea este deplină, întreruptă doar de
bocetele femeilor din anturajul Inei, care dealtfel nu sunt reale, ci o formă
de a manifesta durerea mulţimii pentru cel dispărut, aşa cum se
obişnuieşste şi în zilele noastre la anumite popoare care
şi-au păstrat obiceiurile din străbuni, mai ales cele ce sunt
mai legate de pământ şi de natură. Deoarece se procedează
oarecum altfel decât se făcea de secole în asemenea ocazii, totul pare mai
complicat pentru Ritit şi ceilalţi preoţi. Faptul că nu se
arde corpul, ceeace făcea ca sufletul să nu se desprindă imediat
de corp, duce la necesitatea ca împreună cu Rit să fie
înmormântaţi şi alţi oameni care să-i ţină de
urât atâta timp cât va sălăşlui încă prin aceste meleaguri,
adică până corpul va fi dat pământului din care facem cu
toţii parte. Îmbălsămarea lui Rit a fost decisă
în ultimul moment, cu scopul de a-i da cât mai mult posibilitatea de a
sălăşlui între ei. După lungi consultaţii,
preoţii ajung la concluzia că este neapărat necesar să
procedeze la sacrificii umane, iar corpurile să fie aşezate
alături de cel al marelui şef. Greutatea consta însă în a
găsi persoanele dispuse să se sacrifice voluntar penatru asta, dat
fiind că nu fiecare este demn să şadă atâta timp
alături de o personalitate de rangul lui Rit. În această
privinţă este consultat şi U care nu găseşte nici o
dificultate şi pur şi simplu propune ca doi din preoţi să
facă această treabă, ei fiind cei mai apropiaţi
sufleteşte dispărutului. Părerea a fost
împărtăşită numai lui Ritit în przenţa Inei
căreia nu-i prea păsa de ceremonii, şi aşa este destul de
supărată de toate cele
petrecute în ultimul timp şi abea aşteptă să se
retragă în apartamentul ei, să fie lăsată singură în
durerea ei. Ritit în schimb este îngrozit, dar nu îndrăzneşte
să-l contrazică, mai ales că i-a fost comunicat sub formă
de dispoziţie, aşa cum are U obiceiul, dar teama lui cea mare este
să nu-i vină ideea să-l propună tocmai pe el. Deci pe
lângă faptul că au murit doi de sperietură, rămânând numai
şase, acuma este vorba să fie alţi doi sacrificaţi, ceeace
înseamnă că vor ramâne patru, gândeşte Ritit, venindu-i o idee
salvatoare şi anume ca cei doi care au murit să fie înmormântaţi
împreună cu Rit. Curând însă îşi dă seama că aceasta
nu este posibil, fiindcă au fost luaţi şi arşi chiar în
dimineaţa aceea, aşa cum se procedează. Ritit este pus într-o
încurcătură din ce în ce mai mare şi la urmă nici nu mai
ştie cum să procedeze. Toată această judecată
şi-o face în drum spre stânca Atar. Nu se simte în stare să
aleagă el pe doi din preoţi, nici să le comunice ce doreşte
U, şi atunci îşi ia inima în dinţi, se duce la U să se
sfătuiască din nou cu el. Spre surprinderea sa acesta îl asigură
că el o să ia asupra lui această sarcină, atunci când va
crede de cuviinţă. Cu toată tristeţea ceremoniei, Ritit
este în culmea fericirii, a scăpat de o treabă ingrată.
Ajunşi la locul înmormântări, corpul
este depus pe o piatră lunguiaţă, peste care s-a aşternut
un strat de iarbă proaspăt zmulsă, iar pentru a nu supăra
pe Ina, preoţii au rânduit toate în aşa fel ca măcar o parte din
corp să fie ars. Și ca să aducă această ceremonie la
îndeplinire au pus într-un săculeţ din piele măruntaiele
mortului, scoase cu ocazia îmbălsămării, pe care le vor arde
într-un foc anume făcut. În felul acesta împacă şi capra şi
varza şi toată lumea se arată mulţumită. Nu mai
trebuie să găsească pe cineva care să fie sacrificat pe
altar şi preoţii au scăpat şi ei. Dealtfel lui U îi este
egal dacă se va sacrifica cineva sau nu. El deabea aşteaptă
terminarea acesteor ceremonii ca să-şi ia cât mai repede rolul de
mare şef în primire. Preoţii în frunte cu Ritit pronunţă
rugăciunile obişnuite, azvârlind la intervale scurte ierburi
mirositoare în foc, pentru ca trimisul la Us prin intermediul
flăcărilor să nu apară în faţa celui care le-a
făurit pe toate aşa cum era pe pământ, ci corpul său
să emane mirosuri plăcute. Ina şi U stau în permanenţă
în faţa catafalcului. Ea plânge înfundat ceeace pe el îl agasează.
Oamenii s-au strâns grămadă în jurul locului strâmt unde se
oficiază ceremoniile, dar nu pot pătrunde prea aproape din cauza
triplului cordon de ostaşi. Acest fel de a înmormânta o personalitate este
ceva nou pentru antarieni şi fiecare vrea să vadă cum se va
desfăşura. La început totul se petrece aşa ca deobicei.
Preoţii invoacă pe Usis, fiul lui Us, care urmează să
ducă sufletul dispărutului în faţa tatălui său, în
care scop se aruncă din când în când câte un pumn de jar peste corpul
defunctului. Încălzindu-se carnea, muşchii se contractează dând
impresia că se mişcă. În acest moment corpul ar fi trebuit
să fie aruncat în foc, dar de data asta el este ridicat de preoţi,
Ina şi U şi introdus în deschizătura săpată în
stâncă. Cu mare greutate au săpat oamenii un fel de grotă în
stâncă, sub formă dreptunghiulară, amenajând un interior
întocmai ca cel în care a stat şi trăit Rit în cursul vieţii
sale. După spusele bătrânilor dacă corpul nu este ars sufletul
se desparte mai greu de corp şi atunci sufletul lui Rit va ma
sălăşlui un timp în grota săpată, fapt pentru care i
s-a amenajat un spaţiu frumos şi confortabil. Lucrurile
lui personale au fost aşezate cu grije în criptă. Cei ce-l
poartă pătrund în scunda şi strâmta deschizătură,
împreună cu doi bărbaţi cu torţe, depun corpul pe platforma
din fund, îl acoperă din nou cu ierburi bine mirositoare. Conform
înţelegerii, U rămâne în urmă, lăsându-i pe toţi
să treacă, iar când apar şi ultimii doi preoţi îi împinge
cu brutalitate înapoi. Aceştia cad în fundul încăperii ţipând
din cauza sperieturii şi a loviturilor primite. Fără să se
mai uite în urmă iese în grabă şi în acelaş timp apar mai
mulţi din oamenii lui în frunte cu At, purtând în spinări pietre
mari, şlefuite, care aşezate la intrare, închid catacomba perfect. La
început cei doi preoţi nu înţeleg ce se petrece. Văzându-se pe
întunerec cred că au fost uitaţi înăuntru, se reped la peretele
de piatră ridicat rapid, ţipând şi bătând cu pumnii în perete.
De afară se aud ţipetele înfundat, foarte slab. Până la
urmă îşi dau seama ce s-a pregătit pentru ei, se trântesc la
pământ, blestemând pe U şi pe Ritit care dealtfel nu a avut nici un
amestec. Astfel se termină ceremonia înmomântării, mult
aşteptată de U. Acuma nu-i mai stă nimeni în cale, poate conduce
în voie.
Primul lucru pe care îl
face la întoarcere este să-l convoace pe At şi pe Ritit pentru a numi
un sfat nou format în egală măsură din oameni vechi, care au mai
făcut parte şi în trecut, precum şi din ai lui, din acei care
s-au dovedit destoinici şi mai ales au arătat supunere absolută.
U este de părere că mult mai mult face un om suspus, dar mai
puţin inteligent, decât unul exceţtional ca gândire şi cu
concepţii care caută să înţeleagă anumite lucruri, mai
ales să judece toate la justa lor valoare, fel de gândire a tuturor
dictatorilor care nici ei nu au prea multă înţelegere a fenomenelor
sociale, ci numai ale lor proprii şi nici inteligenţă, doar mai
mult sau mai puţin o anumită doză de şmecherie. În acest
spirit are loc numirea sfetnicilor şi, cu toate că Ritit a fost
chemat pentru o aşa zisa consultare, nu i se permite să ia nici un
fel de hotărâre în ce privesc persoanele care urmează a fi numite din
partea sa. U respinge sau acceptă pe cutare sau cutare bărbat
fără să-i pese de părerea altora şi fără
să motiveze pentru ce o face. În felul acesta se aleg câte zece de fiecare
parte, apoi se trece la numirea unui şef suprem al gărzii. De acum încolo nu vor mai fi două ci una singură. Ritit nu mai
îndrăzneşte să-şi exprime părerea, care dealtfel nici
nu i-a fost cerută, acceptând fără rezerve pe At în această
funcţie, iar în ceeace priveşte componenţa gărzii, aceasta
este lăsată la aprecierea lui At, dându-i-se totală libertate ca
în viitor să poată numi pe cine vrea el. Nici măcar nu i se dau
indicaţii ca să fie luaţi şi unii dintre cei vechi. Toate
acestea duc până în cele din urmă la o situaţie
neaşteptată. Mare parte din foştii paznici precum şi cei
care au fost în imediatul anturaj a lui Rit, care nu mai au nici o funcţie
trebuie să părăsescă grota pentru a lăsa loc celor
noi. Pe U însă nu-l interesează asta şi nici nu caută
să rezolve problema, ci o consideră ca ceva firesc. Pentru a nu da
naştere la discuţii, cheamă totuşi până în cele din urmă
pe toţi cei care se află în acel moment prezent în incinta grotei în
faţa sa şi le comunică cele hotărâte, atrăgându-le
atenţia celor care nu au fost aleşi să părăsească
imediat grota, să meargă unde or şti. Vestea produce mari
nemulţumiri, se aud murmure, deoarece mare parte din ei trebuie să
plece din locurile în care poate au trăit o viaţă întreagă,
dar U nu vrea să ştie de nimeni şi de nimica. Văzând
că se produc mici proteste, se ridică brusc în picioare pe tron
şi, ca de fiecare dată când vrea să pună ceva la punct,
scoate acel răget fioros care îl caracterizează, ceeace are darul de
a linişti pe moment spiritele, mai ales când At înaintează cu o
gardă puternică spre cei nemulţumiţi.
Ina este complet
străină de toate frământarile din ultimul timp din grota mare. În afară de moartea tatălui ei, care a afectat-o, nu o
interesează nimica. La început a simţit că a fost o mână
crminală la mijloc, dar chiar din ziua a doua îi scade din ce în ce
interesul de a încerca pentru a demasca pe cel ce a comis fapta, aşa cum
se jurase, fiind totuşi în continuare convinsă că tatăl ei
a fost asasinat de cineva din incinta grotei mari. Cu toate acestea este în
egală măsură mare şef alături de U, aşa că
ar avea aceleaşi drepturi împreună cu el, însă, din prea mare
comoditate şi mai ales din cauză că se simte prea bine în
situaţia în care se află alături de el, care faţă de
ea încă nu şi-a dat arama pe faţă, nu are nici o veleitate
de a-şi bate capul, atâta timp cât este cineva care o face în locul ei,
lucru ce-i convine lui U de minune. Nu are bătăi de cap cu ea şi
poate nestingherit să-şi consolideze situaţia pe zi ce trece. La
rândul său Sir s-a consolat că nu mai ocupă alte funcţii
decât cea de consilier. Pe lângă asta este mereu în compania Inei pe care
o distrează împreună cu unii tineri care şi-au reluat locul alături de
fetele din anturajul ei. Împotriva lor nu are U nimica, atâta timp cât nu fac
altceva decât să se distreze, distrăgând-o pe Ina de la afacerile de
stat. Astfel, curând intră totul în normal şi incidentele din ultimul
timp sunt uitate puţin câte puţin. Ina se simte destul de rău,
este însărcinată şi evenimentele care s-au înlănţuit
i-au provocat o stare de enervare mare. Este îngrijită de bătrâna Vri
care şi-a mutat locuinţa alături de ea. Dar toată această
linişte este relativă şi înşelătoare, fiindcă în
partea cealaltă a văii locuieşte Ur I, bătrânul vraci care
din ziua când a fost jignit de U s-a jurat să-l doboare, aşteptând
momentul să-şi pună planul în aplicare. Ina a renunţat
să-l cheme în grota mare pentru a-l îmbuna, aşa cum era
hotărâtă la început. Din când în când este şi ea mirată de
starea ei pasivă pe care a adoptat-o, dar nu întreprinde nimica ca sa
iasă din ea însăşi. Liniştea îi face bine şi
doreşte să poarte sarcina fără complicaţii. Nu poate
să lupte, mai ales că ţine la U mai mult ca la oricine, fiind
acela care va fi tatăl copilului pe care îl va duce pe lume, dorind ca el
să fie unicul şef şi chiar al ei. Copilul care se va naşte
îi va lua locul. U vine aproape zilnic la ea în cameră şi amândoi
petrec seri plăcute împreună. Fiind tari pe poziţie nu poate
nimeni să le facă vreun rău şi nici o vrajă nu poate
să le stea în calea fericirii, atâta timp cât Us, cel care le-a făurit pe toate este de partea lor.
După
amiezele şi le petrece U în sala tronului, înconjurat de curteni şi
sfetnici, iar dimineţile se duce din când în când în vale să
cunoască locurile mai bine. Nici nu s-au terminat toate cele petrecute
că se şi interesează dacă nu cumva mai există
alţi oameni prin apropiere şi împreună cu At pune la cale
aducerea celor rămaşi în aşezarea de baştină. El
şi oamenii săi sunt plecaţi de peste trei perioade ploioase
şi patru uscate şi mare parte din ei vor să-şi vadă pe
ai lor. Când toate sunt puse la punct, At pleacă cu jumătate din
bărbaţi, cei mai buni aleşi, să-i aducă şi pe
ceilalţi, aşa cum li s-a promis la plecare.
Oamenii
din valea Antari şi-au reluat ocupaţiile şi bogatele evenimente
din ultimul timp sunt uitate încetul cu încetul. În sinea sa U este
mulţumit, liniştea domneşte în jurul său şi deabea
aşteaptă să-i vadă venind pe cei părăsiţi.
Cu toată firea sa crudă şi rece îi este dor de o singură
persoană, de Ia, femeia cu care a copilărit, cu care a supt la
acelaş piept, cu care a crescut şi alături de care a trecut prin
atâtea pericole. Simte instinctiv că această fiinţă face
parte integrantă din el însuşi, este cealaltă jumătate a
sa, ceva ce întrece cu mult instinctele erotice, căci noţiunea de
iubire are în multe capete numai înţelesul de unire trupească a
două fiinţe de sex opus, ori natura, creaţia
conştientă din jurul nostru, ne-a dat ceeace numim îndeobşte
suflet, acel factor fără de care existenţa vie nu poate exista.
Iubirea trupească are ca scop procrearea, iar iubirea sufletească,
cea adevărată are ca scop menţinerea existenţei
fiinţelor superioare, omul şi cu cât mergem mai jos, cu atâta aceasta
îşi pierde din valoare, ajungând în păturile inferioare ale
existenţei vii numai în starea procreării. Unirea sufletească
îmbinată cu cea trupească, este la noi oamenii cel mai frumos
sentiment care poate exista. Ori, din păcate sunt oameni cari au
rămas din acest punct de vedere într-o stare mai joasă, ceeace nu are
nimica deaface cu cultura, cunoştiinţele intelectuale şi rasa
cuiva. Aşa fost decând există fiinţa gânditoare, omul şi
aşa va fi atâta timp cât vom exista pe această planetă
pierdută undeva în marele spaţiu infinit al existenţei.
La
fiul său Ie, nu se gândeşte U aproape niciodată, decât în
măsura în care face prin aceasta vreo legătură cu Ia. În sinea
sa îşi dă seama că dacă nu ar fi fost ea la mijloc, pentru
care face orice, poate nu s-ar fi trezit în el teribila dorinţă de a
stăpâni, care pe zi ce trece devine mai puternică şi mai de
neînfrânt. Dar, pe lângă asta i-a surâs şi norocul. Soarta i-a scos
în cale oameni mai docili, dornici de un trai liniştit care nu au avut
gânduri rele în ceeace îl priveşte, acceptându-l aşa cum este.
Deasemenea îşi dă seama că o să fie greu să împace
cele două neamuri complet diferite ca concepţie şi fel de trai.
Obligat de împrejurări va realiza şi asta, ştie doar să
treacă peste greutăţi ori cât de mari ar fi ele. Însă el nu
este omul care să se culce pe o ureche, să se mulţumească
cu ce are. Mai întâi va aştepta să vină şi ceilalţi,
iar apoi va purcede mai departe, pentru asta este însă necesar ca valea
Antari cu locuitorii săi să fie consolidată. La faptul că Ina va naşte un copil nu se gândeşte şi
nici nu-l interesează. Împreună cu Arh, îşi va construi o cetate
mare şi puternică, nu să locuiască într-o grotă
întunecoasă şi rece. Și apoi va merge la noi cuceriri, îşi va
forma o suită numeroasă şi va trăi aşa cum nu a
trăit nici un om până acuma, după concepţia sa. Faptul
că cel care le-a făurit pe toate îi zice Iane sau Us nu-l
interesează. Principalul este să creadă în el, nu
numai el, ci şi toţi supuşii săi. Cu cât cred mai mult, cu
atât este mai bine şi în avantajul său, deoarece el este doar
coborâtor din Iane sau Us, egal cum îl cheamă. Cu aceste gânduri se pune
să aştepte pe cei rămaşi şi viitorul, de care este
sigur că-i surâde.
U îşi consolidează poziţia
Din cauza lipsei unui
mare număr de bărbaţi, în aşezarea din care a plecat U cu
oamenii săi, care nu are nume, se iscă dese discuţii între femei,
referitor la unele aspecte de ordin amoros. Au izbucnit chiar şi unele
încăerări mai serioase cu care Tec a avut de furcă. În una din
zile s-a auzit lângă albia râului un vacarm de nedescris şi urlete de
femei. La început s-a crezut că au fost atacate de fiare, dar în realitate
a luat naştere o luptă între două grupuri mari din cauza unor
bărbaţi, care stăteau pe malul râului amuzându-se de
bătălia care a escalat din ce în ce. Ca în
toate timpurile şi peste tot, femeile s-au luat de păr. Până în
cele din urmă totul a luat o asemenea întorsătură încât a fost
nevoie de întreaga gardă ca să liniştească spiritele. Toate
acestea nu au ajuns până la cei din palatul mare din centru, unde cei de
acolo trăiesc într-o atmosferă de totală delăsare în ceeace
priveşte bunul mers al treburilor obşteşti. Singurul care se
ocupă cu sârguinţă de toate este Tec, tânărul comandant al
gărzii numit de Ie în urma uciderii lui Es. La început a căutat Ie
să se autonumească marele şef, în calitatea sa de fiu a lui U,
dar renunţă repede când îşi dă seama că aceasta îi ia
prea mult timp, nemaiputându-se distra. După ce a scăpat de Es nu mai
are aparent duşmani, neavând de cine să se teamă. Cu caracterul
său depostic, a supus-o cu totul pe Unta, care este o fire
independentă, căreia i-a plăcut întotdeauna să facă ce
vrea, să se distreze cu cine crede de cuviinţă. Acuma însă
nu îndrăzneşte să se opună celui care a dus-o în starea
asta, ea însăşi fiind de vină, prin aceea că a făcut
tot posibilul să-l atragă de partea ei. Singurul lucru pe care poate
să-l facă, este să aştepte să vadă ce va urma;
dealtfel este sigură că U se va întoarce, nu este el omul care
să se dea bătut cu una cu două şi n-o s-o lase pe Ie, iar
dacă de atâta timp nu a dat nici un semn de viaţă, înseamnă
că a avut motive temeinice s-o facă. De un
singur lucru îi este teamă şi anume de ce va spune el când va afla
că este încurcată cu fiul lui. Ie nu ştie nimica de
legăturile ei cu tatăl lui şi nici măcar nu o
bănuieşte. De bărbatul ei
An nu-i este teamă, la nevoie va scăpa repede de el, gândeşte
ea, neştiind că acesta nici nu mai trăieşte, că ia
luat-o U înainte.
Ia duce mai departe
viaţa retrasă şi liniştită, nu se arată
niciodată oamenilor, stă mai tot timpul în palatul umed din
piatră, înconjurată de Arh, Sin şi Si, precum şi de
două femei în vârstă care au grije de ea. Frământările
zilnice şi oamenii o sperie, mai ales când sunt mulţi laolaltă.
Singura ei grije este Ie, care îi dă multă bătaie de cap, dar
mai mult grija permanentă pe care i-o poartă lui U, care de atâta
vreme nu am mai dat nici un semn de viaţă. În fiecare zi îi cere lui
Arh să se roage lui Iane să-l ocrotească pe cel care
reprezintă viaţa ei şi fără de care nu ar putea
trăi. Sufletul lui este şi al ei. Niciodată nu s-a gândit
că ar fi posibil să fie şi al altuia. Din copilărie a
crescut lângă bărbatul U, singură, fără oameni în
jurul ei, ceeace s-a împrimat în sufletul ei. În schimb Sin, Si şi într-o
oarecare măsură şi Arh duc o activitate foarte intensă în
ceeace priveşte cercetarea cerului, iar în ultimul timp despre mersul
umbrei pe pământ. Au găsit chiar un sistem de a măsura timpul
cât durează ca umbra unui obiect să ajungă de la un loc la
altul, considerând aceasta ca o unitate cu ajutorul căreia calculează
unele mişcări ale lunei, Zeiţa Initi. Astfel au numărat
zilele când Zeiţa se arată întregă, precum şi zilele când
este văzută numai o parte din ea şi au constatat că aceasta
se întâmplă la intervale egale când umbra vârfului unui băţ
înfipt în pământ se află într-un anumit loc. În credinţa celor
de aici luna şi soarele sunt acelea care dau naştere stelelor în urma
unirii lor, ceeace are loc atunci când luna scade. Măsurând timpul
intervalelor, au ajuns la concluzia că U este plecat de un anumit
număr de asemenea micşorări. Observaţiile au fost cu grije
notate pe o piatră şlefuită cu zgârieturi, pe care numai ei le
puteau descifra. Au ajuns la conluzia că toate se pot reprezenta în felul
acesta şi că după mult timp poţi să-ţi aduci
aminte de ce ai gândit odată. Pentru a marca evenimentul unirii soarelui
cu Luna ei au iniţiat ca la fiecare început de interval să organizeze
ceremonia lui Iane şi al Initei, când se aprinde focul cel mare şi se
dansează în jurul lui, în bătăile ritmice ale tam-tam-urilor,
iar ca Iane să fie mulţumit, este bine să i se trimită ca
dar animale vii, sacrificate pe un altar de piatră. Pentru asta a pus
să se captureze vite cornute din acelea pe care femeile le mulg, care sunt
pur şi simplu împinse în foc de vii în strigătele de bucurie a celor
prezenţi, multumiţi că pot fi de folos celui care le-a
făcut pe toate. Oameni nu sacrifică, deoarece Iane este mai presus
decât oamenii care nu pot sta lângă el. Aceste îndeletniciri îi
îndepărtează pe bătrâni definitiv de treburile zilnice ale
aşezării. Mintea lor gândeşte mult mai departe în timp şi
în cele din urmă ajung chiar la concluzia, contrar concepţiilor de
aici, că omul după moarte se duce la Iane sau la Inti zeul
răului, aceasta depinzând de felul cum se poartă fiecare în
viaţa sa. Arh este de părere că trebuie să fie construită
o casă din piatră, specială pentru aceste ceremonii unde să
locuiască cei iniţiaţi, care îşi dau seama de cele ce se
petrec dincolo de moarte. Deasemeni Si ajunge la concluzia că cele
descoperite de ei precum şi cele ce le vor descoperi nu pot fi ştiute
de cei mulţi, aceasta fiind o taină pe care numai ei o cunosc, prin
aceea că Iane a făcut în aşa fel ca numai ei să afle
adevărul. Este incontestabil că în toate timpurile, oricât de departe
în trecut, au fost minţi luminate care au avut darul de a gândi cu mult
înainte, unele din descoperirile lor luând contururi abea cu mii şi mii de
ani mai târziu. Faptul că acestea nu au putut fi concretizate şi duse
mai departe, se datoreşte în primul rând credinţei că ceeace
gândesc ei nu trebuie să ştie şi altul şi în al doilea rând
al atitudinilor refractare a unor oameni care nu pot concepe că lucrurile
pe pământul nostru se petrec altfel decât cred ei, decât ştiu ei.
Aceste două fenomene subiective au adus la o încetinire remarcabilă
în dezvoltarea civilizaţiei omenirii, care dealtfel continuă şi
în zilele noastre. Este incontestabil că mulţi oameni cu minţi
luminate au conceput teorii ce depăşesc cu mult cele existente,
aşa zisele învăţate, care însă nu sunt acceptate de cei cu
teorii consacrate, în primul rând fiindcă aceştia sunt convinşi
că ceeace ştiu nu mai necesită corecturi şi în al dilea
rând nu pot accepta contradicţii,
chiar dacă în mintea lor acceptă noi teorii. Din fericire însă
sunt şi cei care văd noile teorii cu alţi ochi, acceptându-le,
ducând în felul acesta omenirea la progres. Pe de altă parte însă,
progresul omenirii pe scara civilizaţiei se datoreşte acestor
minţi luminate care nu numai că şi-au dat seama de
importanţa unor descoperiri a altora, dar au căutat să le
facă cunoscute, pentru a fi aplicate spre binele oamenirii.
Acest spirit de
nepăsare domneşte în aşezare atunci când la orizont îşi fac
apariţia oamenii lui At, văzuţi de vânători care s-au grăbit să anunţe
vestea în aşezare, ceeace produce o agitaţie de nedescris. Femeile
şi bărbaţii o iau la goană înspre direcţia de unde se
ridică praful celor care sosesc. Până şi Ia iese din palatul ei
de piatră, amestecându-se pentru prima dată în mulţime, alergând
cu ei. Singura care nu se mişcă de la locul ei este Unta, dar Ie care
este tocmai la ea o părăseşte şi fuge în urma celor
mulţi, însoţit de Tec, încojuraţi de o gardă destul de
numeroasă, înarmată cu bâte mari. Ţn aşezare nu au
rămas decât câtiva copii şi Unta. Cu cât se apropie aşezarea, cu
atât oamenii lui At devin din ce în ce mai agitaţi, iar când aceasta se
zăreşte la orizont nimeni nu se mai poate înţelege cu ei. Când
îi văd pe cei rămaşi alergând spre ei, bărbaţii fug în
întâmpinarea lor, lăsându-l pe At aproape singur, înconjurat doar de
câţiva mai apropiaţi. Văzând că nu o mai poate scoate la
capăt renunţă să-şi impună autoritatea şi
acceptă debandada care s-a iscat. Ţntâlnirea este deosebit de
bucuroasă de ambele părţi. Oamenii se îmbrăţişează,
râd prosteşte, chicotind, iar unii din ei se prind câte trei, patru,
dansând frenetic în ritmul bătăilor altora care lovesc suliţele
cu beţe în mod ritmic. Ie a luat-o pe mama sa în anturajul său
şi amândoi se uită atenţi în jur să-l vadă pe U. Când
nu-l zăresc şi când văd că sunt mult mai puţini decât
au plecat îşi dau seama că numai o parte s-au întors. În cele din
urmă îl întâlnesc pe At care îi salută aşa cum se cuvine şi
pe drum îi pune la curent cu cele petrecute, cu luptele avute, cu pedepsirea
lui An care nu a ascultat de ordinele lui U, precum şi numirea lui în loc,
omiţând bineînţeles să povestească despre
căsătoria lui U cu Ina. Încă nu pomeneşte nimica de faptul
că vor trebui sa plece cu toţii acolo, conform dorinţei celui
mare. Le spune numai că U este cel mai mare şef peste
o aşezare cu mult mai vastă ca cea de aici. Cu toate veştile
bune, Ia este foarte dezămagită că nu a venit omul ei personal
să-i ia; îi vine să plângă, dar se abţine faţă de
oameni. Ţnsă, ajunsă înapoi în palat se trânteşte pe patul
ei acoperit cu multe blănuri, izbucnind în plâns. Ie în schimb se interesează
în continuare, vrând să ştie cât mai multe din evenimentele care au
avut loc, mai ales îl preocupă să ştie cum a ajuns tatăl
său să fie şeful cel mare a multor oameni. At îi povesteşte
din nou totul, ascunzând şi de data asta o parte din adevăr, îi spune
din nou amănunţit cum a fost ucis An şi cum a fost el ales în
locul său. La rândul său Ie povesteşte cum a trebuit să-l
îndepărteze pe Es şi cum Tec a fost numit în locul lui de către
el personal. Tec este destul de descumpănit, fiindcă îl are în faţa
sa pe şeful suprem al oştirii, numit de marele U personal. Ce va face
el de acum încolo, o să fie dat laoparte şi nu va mai reprezenta
nimica ? Nu se poate abţine şi pune întrebarea direct, la care i se
răpsunde că toate acestea nu au nici o importanţă, că
el va rămâne în continuare şef asupra celor pe care i-a avut în
subordine până acuma, dar că şeful cel mare peste oşti este
el At prin aceeace că a fost numit de însăşi U.
Nemulţumirea îşi face loc în inima sa şi o ură
cumplită se strecoară în sufletul lui jignit. Deocamdată
însă nu poate face nimica, trebuie să accepte situaţia aşa
cum este.
Arh, Sin şi Si nu
au putut să alerge aşa de repede în întâmpinarea celor veniţi,
întâlnidu-i aproape de aşezare, acolo unde au putut ajunge. Multiplele
veşti sosite nu prea îi impresionează şi faptul că U nu a
sosit îi bucură oarecum, deoarece îşi dau seama că odată ce
va veni nu vor mai putea gândi şi lucra în voie la problemele lor
ştiiţifice. Niciunul nu bănuieşte care este scopul venirii
numai a lui At, atâta timp cât U trăieşte, adică nu-şi dau
seama că în curând vor trebui sa plece în altă parte. Seara se strâng
cu toţii în palatul mare din centru, în sala în care a ţinut U
consiliile cu care ocazie are loc un fel de
festivitate la care iau parte toţi cei apropiaţi celor mari,
precum şi unii noi comandanţi sosiţi cu At, care le
povesteşte, pentru a nu se ştie a câta oară, totul aşa cum
a fost, minus unirea lui U cu Ina, dar nimeni până acuma nu s-a gândit
să întrebe care este motivul că a venit numai el, cu jumătate
din oameni şi ce s-a întâmplat cu restul. Dar, acuma când spiritele s-au
mai liniştit, întrebările curg lanţ, iar At constată cu
bucurie că face faţă la toate fără să se încurce.
Nu a primit nici o indicaţie de felul cum să procedeze, a fost doar
însărcinat să-i aducă pe cei de aici la Valea Antari. Va trebui
să se decsurce aşa cum crede de cuviinţă. Pe drept cuvânt
nu este bine să le spună de la început că vor trebui să
plece din locurile unde s-au stabilit de atâta timp şi unde s-au
obişnuit, pentru a nu produce perturbaţii; totul trebuie
pregătit cu minuţiozitate. Nu-i este teamă de eventualele
indiscreţii din partea oamenilor cu care a venit, deoarece aceştia nu
cunosc adevăratul motiv al venirii aici şi mare parte din ei nu s-au
întrebat vreodată dece se procedează într-un fel sau altul.
Această ignoranţă a oamenilor le convine de minune celor care îi
conduc, până în zilele noastre, scutindu-i de neplăceri şi
măsuri capitale, sau de întrebări care ar putea să le
dărâme planurile de asuprire. Pe de altă parte At este hotărât
să procedeze aşa ca şeful său suprem, curmând brutal orice
revoltă încă din faşă. După părerea sa cei din
subordine trebuie să asculte fără şovăire, părere
luată de la stăpânul său U. Dealtfel oamenii ştiu asta
şi nimeni nu are de gând să-şi provoace neplăceri inutile.
Cu toţii au în faţa ochilor execuţiile lui U. Probleme cu
plecarea lui Ia cu Ie nu va avea, având în vedere că familia celui mare
deabea aşteaptă să vină la el.
Unta a aflat de moartea
bărbatului ei şi nici măcar de ochii lumii nu s-a arătat
îndurerată, are o atitudine de parcă nimica nu s-ar fi întâmplat. În
sinea ei îi pare rău că s-au întors o parte din bărbaţi
şi priveşte cu îngrijorare la At pe care îl vede energic şi
activ. De când a venit umblă în permanenţă printre oameni,
interesându-se în dreapta şi în stânga, căutând să afle de toate
cele petrecute în absenţa lor. La început este privit cu neîncredere, dar
în cele din urmă gurile se deschid şi află în felul acesta
totul, ba chiar mai mult decât a fost în realitate. Faptul că Es a fost
ucis îl supără, dar de data asta nu are ce face, fiind la mijloc
însăşi fiul celui mare, de care nu se poate atinge. Ie nu prea s-a
arătat încântat de sosirea oamenilor şi oarecum îl ocoleşte pe
At, căutând vădit să înlăture orice întâlnire între patru
ochi cu el, care dealtfel îşi dă seama de asta şi o pune, pe
drept cuvânt, pe sentimentul de invidie a lui Ie, căruia nu-i convine
să fie considerat inferior faţă de altul decât tatăl său.
În scurt timp, între aceşti doi bărbaţi se creeaza o animozitate
şi antipatie reciprocă. Unul ocoleşte pe celălalt şi
se văd numai când este toată lumea palatului de faţă. Tec
s-a consolat, el a pus problema pe faţă ceeace l-a scutit să fie
suspectat de At, dar în sinea sa clocoteşte. Arh i-a comunicat că At
este cel desemnat de U, aşa că nu trebuie să se mai
îndoiască de legalitatea hotărârilor sale, care deocamdată au
tot atâta putere ca însăşi cele ale marelui şef pe care îl
reprezintă. Unta este foarte otravită; până acuma l-a avut pe
Tec de partea ei, putând dispune de serviciile sale aşa cum credea de
cuviinţă, ori odată cu detronarea lui pierde şi aceast
avantaj. Pentru a atrage bunăvoinţa lui At cu care a trăit în
trecut un timp, a încercat de câteva ori să intre din nou în graţiile
lui dar nu a reuşit, s-a lovit ca de o stâncă, ba chiar a fost
bruscată. El ştie multe despre ea, dar o lasă în pace
datorită legăturilor ei cu Ie. În orice caz ea este prima
persoană de care se va debarasa înainte de plecare, considerând-o
periculoasă. Este sigur că va refuza să plece şi-l va
influenţa şi pe Ie, ceeace ar putea să-i dărâme planurile
încă de la început. Și furiile periculoase ale lui U când va afla că
cei pe care i-a lăsat în urmă nu vor să vină, datorită
tocmai manipulătilor fiului lui. Lui At îi pare oarecum rău de starea
de spirit defavorabilă pe care a găsit-o, ceeace va întârzia
plecarea. Va trebui să întrebuinţeze toate talentele sale de
diplomaţie de care dispune să-i convingă să-l urmeze. Dar, cu
toate că aceasta este dorinţa celui mare, oamenii se vor lăsa
greu convinşi, mai ales că în ultimul timp au dus o viaţă
liniştită. U are altă platformă şi hotărârile
sale sunt considerate lege pentru cei mulţi, dar, ochii care nu se văd
se uită. Pe de altă parte nu este mai puţin adevărat
că şi el este ascultat, fiind cunoscut şi recunoscut de
toţi, mai ales de cei cu care a venit, care au auzit când U l-a numit în
locul lui An. Pentru a se face înţeles va trebui să dea dovadă
de fermitate şi va trebui să procedeze aşa cum ar fi
făcut-o U, să vorbească şi să acţioneze în numele
lui. Numai în felul acesta va putea să se impună, chiar
faţă de familia celui mare, gândeşte el. Astfel se
hotăreşte să le spună celor din palat că U doreşte
ca toată lumea să vină acolo unde este el mare şef, pentru
care l-a trimis pe el cu o parte din oameni, restul rămânând acolo pentru
a-l păzi. Unii sunt de părere să plece iar alţii nu, ca a
doua zi să nu mai fie niciunul de acord şi aşa mai departe.
Văzând că până în cele din urmă nu o mai poate scoate la
capăt convoacă, în numele lui U, o adunare în jurul focului cel mare
din mijlocul aşezării şi împreună cu cei trei bătrâni
organizează o ceremonie de rugă către Iane, cu care ocazie va
anunţa voinţa şefului cel mare de care a fost trimis cu o parte
din oameni. Însă înainte de asta uzează de un şiretlic ca
să nu rişte o opoziţie în masă. Dealtfel de câteva zile
este în permanenţă asaltat de Ia şi Ie care vor să
ştie dece a sosit numai el cu jumătate din oameni şi ce are de
gând U. Deoarece ei bănuiesc adevărul, nu mai are nici un rost
să facă un secret din asta faţă de femeia şi fiul
celui mare. Le spune deci adevărul şi le cere sprijin, povestindu-le
cu mult lux de amănunte despre traiul bun pe care îl duc oamenii din valea
Antari. După aceasta i se promite tot concursul, ceeace îl determină
să pornească cu curaj la acţiune. Lansează astfel zvonul
prin Tec, că Iane şi-a arătat voinţa ca oamenii să-l
urmeze pe reprezentantul său unic pe pământ şi să meargă
acolo unde se află el, să le arate calea cea mai bună de urmat.
Puţin înainte de ceremonie, organizată cu multă
minuţiozitate de Sin, Si, şi Arh, At îi pune la curent cu planul
său de plecare cât mai urgent, găsind de data aceasta o oarecare
neîncredere, neîmpărtăşită, mai ales din partea lui Arh
care îi expune avantajul construirii în aceste locuri a unor palate mari
şi frumoase după planul său, dar nu îndrăzneşte
să se opună la plecare. Sin şi Si promit că în calitatea
lor de slujitori ai lui Iane vor anunţa mulţimea că acesta
doreşte ca ei să-l urmeze pe U acolo unde se găseşte acuma
şi asta cât mai repede.
Deci ceremonia de
rugă către Iane poate începe. Bărbaţii şi femeile se
duc să strângă plantele din care extrag vopseaua roşie şi
neagră cu care se vopsesc pe corp şi faţă. Toată lumea este în febra pregătirilor, nemaivorbindu-se decât
de asta. Unii şoptesc chiar că Sin şi Si au avut unele
legături cu Iane, care le-a comunicat că este supărat de faptul
că oamenii nu se grăbesc să-l urmeze pe U, acuma când se
ştie unde este şi că dacă nu o vor face vor pieri cu
toţii. Vestea lansată cu ştiinţă de bătrâni,
străbate cu repezeală aşezarea de la un capăt la altul
şi până în cele din urmă se aud glasuri care cer ca să
plece cu toţii cât mai repede, spre marea mulţumire a lui At, care nu
are decât să oficializeze ceeace a pregătit pe ascuns. Anunţarea
plecării în timpul desfăşurării ceremoniei nu va fi decât o
formalitate şi o întărire a credinţei că aceasta este
voinţa celui care le-a făurit pe toate. În dimineaţa asta este
mare agitaţie în aşezare. Fiecare caută să pună la
punct ultimele amănunte, iar cei de sub comanda lui Tec care au avut
misiunea de a pregăti locul unde va avea loc ceremonia, au cărat în
toate zilele munţi de lemne, înteţind focul încă cu o seară
înainte; alţii au fost plecaţi să prindă mai multe animale
cu coarne pe care le vor trimite ca ofrandă vie lui Iane pentru a-l
înbuna; în credinţa lor animalele se duc în cer sub forma fumului care se
ridică cu ocazia sacrificării lor. Arh a povestit că a
văzut oameni care trimit în cer chiar semeni de ai lor şi că
lucrul acesta nu este rău fiindcă în felul acesta se poate mult mai
uşor intra în legătură cu cel care le face pe toate şi apoi
cel trimis va fi fericit tot timpul, veşnic, prin aceea că va sta în
permanenţă în apropierea locului unde sălăşluiesc
marile spirite atotfăcătoare. Bineînţeles însă nu propria
sa persoană, ci alţii. Încearcă astfel să-i convingă
să facă jertfe umane, totuşi nu reuşeşte,
datorită opoziţiei bătrânilor Sin şi Si care nu se pot pune de acord asupra persoanei care
urmază a fi trimisă, deoarece nu se oferă nimeni de
bunăvoie. Docamdată se renunţă la asta. Arh nu mai
insistă de frică ca până în cele din urmă să nu fie
chiar el acela care va trebui să-l vadă veşnic pe Iane. Sacrificiu
da, dar nu eu, o tempora o mores.
Dimineaţa
următoare lumea se scoală mai devreme ca deobicei şi toţi
sunt în febra pregătirilor. Ia îşi pune blănurile cele mai bune
pe care le are, îşi înfige în cocul de pe crestetul capului câteva oase
subţiri de animale şi-şi vopseşte faţa cu roşu
şi negru. Ie face acelaş lucru şi spre deosebire de
ceilalţi îşi pune pe cap un fel de tichie din blană de care a
prins frunze mari care îi atârnă dealungul urechilor până aproape de
umeri, dându-i un aspect oarecum ridicol, dar el se simte foarte mândru când se
priveşte în luciul apei dintr-o scobitură de piatră. Unta la
rândul ei caută să fie cât mai elegantă, s-o întreacă chiar
pe femeia pe care o urăşte de moarte. În vale se vede focul imens cu
limbile lungi de flăcări îndreptându-se spre cer, înconjurate de mii
şi mii de mici scântei jucăuşe. Din când în când se aruncă
buşteni uriaşi în foc, ceeace produce dărâmarea lemnelor în
ardere, ridicând şi mai multe scântei în sus, antrenate de briza de prânz.
În faţa focului au fost amenajate un fel de ridicături din
piatră unde vor sta Ia, Ie şi At, precum şi unele mai mici în
spatele lor, pentru ceilalţi locatari ai palatelor din deal. Sin, Si
şi Arh au venit mai devreme să pregătească în amănunt
procedura jertfele şi ca să întâmpine pe Ia şi Ie aşa cum
se cuvine, învitându-i sa ia loc pe ridicăturile din piatră acoperite
cu blănuri. Toată aşezarea s-a adunat în jur, formând un cerc
destul de strâns, ceeace face ca din cauza dogorelii toţi să fie
leoarcă de transpiraţie; vopseaua de pe faţă şi corp
le curge unora pe blănurile prinse
de mijloc, dându-le un aspect jalnic. Mai la vale spre râu se
aud vitele mugind, spreriate de spectacol, simţind ce li se
pregăteşte. Cei trei bătrâni sunt mai
împopoţănaţi ca toţi dar, fiind mai apropape de foc,
căldura îi dogoreşte în aşa măsură că deabea se pot
ţine pe picioare. Vopseaua de pe piele s-a amestecat şi le curge pe
blănuri. Din când în când se retrag să se răcorească.
La un semnal al lui Si, se aşează
toţi trei bătrâni în genunchi, ridică mâinile spre cer şi
fiecare spune pe limba sa, cea pe care o stăpâneşte mai bine
rugăciunea în care imploră forţa necunoscută de care se
tem, să-şi reverse bunătatea asupra lor, promiţându-le
hrana cea necesară, apoi se ridică solemn în picioare, se întorc cu
faţa spre Ia şi Ie, aşeazându-se din nou în genunchi în
faţa lor, aplecându-se adânc cu fruntea care atinge pământul. În tot
acest timp bărbaţii bat încet, în surdină, tam-tam-urile
confecţionate din trunchiuri de copac, goale pe dinăuntru, în
legănatul ritmic al asistenţei. Se simte o frenezie
reţinută, stăpânită, totul părând o imensă
acumulare de energie umană gata să răbufnească. Cei trei
bătrâni se ridică şi se aşeaza în rând cu cei mari. Acuma
înaintează At care cu o voce puternică, ca un tunet, imitând pe
şeful lui suprem, comunică că peste câteva răsărituri
de soare vor pleca cu toţii acolo unde se găseşte U, aceasta din
voinţa lui Iane reprezentantul lui pe pământ. În acest moment se aud
răbufnări puternice şi surde. Bărbaţii se bat cu
pumnii în piept în semn de aprobare, arătându-şi în felul acesta hotarârea
că vor fi gata oricând să-şi dea viaţa pentru şeful
cel mare, cel care îi duce numai acolo unde este bine, călăuzit de
Iane. Imediat după asta un grup mare de bărbaţi încojoară
cele câteva vite şi le gonesc spre văpăile focului. Ajunse acolo
sunt împinse de mai mulţi bărbaţi în foc. În liniştea care
s-a aşternut se aud răgete cumplite. Spre cer se ridică un fum
gros, un miros de grăsime topită, păr ars şi carne
friptă care umple valea. Apoi se aruncă lemn în
foc pentru a-l înteţi. Odată cu începutul sacrificiului tam-tam-urile
bat din ce în ce mai puternic şi mai ritmic, iar bărbaţii fac
roată în jurul focului dansând frenetic, contorsionându-se, unii din ei
trântindu-se la pământ în zvârcoliri isterice. Femeile fug în jurul
bărbaţilor ţipând strident şi în cele din urmă se
prind în joc. Se aduc hălci de carne, dinainte pregătite care se
frig, împărţindu-se tuturor. Spre seară, când soarele se
află la orizont, totul ia aspectul unei furii frenetice, transformându-se
într-o adevărată orgie, bărbaţi şi femei se
împreunează în jurul focului, în ţipetele copiilor deveniţi
isterici. Ia a plecat mai devreme, însoţită de cele două femei
mai bătrâne care o servesc, împreună cu Tec. Ie din contra, ia parte
la ceremonie până la sfârşit, când toată lumea cade frântă
de oboseală, fiecare unde apucă şi unde îl
găşeşte somnul, în atitudini care mai de care groteşti. Nimeni nu s-a întors în noaptea asta în coliba sa.
At este mulţumit
că a ştiut să combine toate în aşa măsură încât a
avut o reuşită deplină. Dealtfel toţi sunt adepţi a
lui Iane, considerând că vor fi ajutaţi fiindcă i-a trimis
destulă mâncare prin jertfele făcute. At gândeşte că a avut
mare noroc că An a fost ucis, deoarece încă de multă vreme a
căutat să se afirme, dar de fiecare dată a fost înlăturat, hotărându-se
chiar la un moment dat să-l lichideze într-un fel oarecare, ceeace nu a
mai fost nevoie, deoarece U a făcut-o înaintea sa, în mod legal. Mai
departe nu vrea să ajungă, doar în măsura în care o doreşte
U, pe care îl va servi cu abnegaţie şi servilitate. Are cea mai mare
bunăvoinţă să mulţumească pe cel care are
încredere deplină în el şi o va face chiar dacă va trebui
să întrebuinţeze procedee mai brutale, fiind sigur că va fi
mereu în asentimentul său. El este tipul omului care se bagă sub pielea
unui superior, ştiind că este incapabil, că numai prin el va
putea să ajungă undeva, anume acolo unde va voi cel pe care îl
serveşte. A doua zi toată aşezarea se odihneşte, iar în cea
următoare încep pregătirile plecării. Fiecare îşi strânge
lucrurile ce le-a- agonisit. Altădată când mai erau nomazi nu avea
prea multe şi când părăseau locurile unde se aşezau pentru
scurt timp, lăsau toate acolo, iar la un alt popas îşi strângeau din
nou ce aveau nevoie. Datorită faptului că au devenit sedentari au
pierdut acest obicei şi în fiecare s-a strecurat un simţ al
propietăţii mai dezvoltat, să facă disticţie dintre ce
aparţine tuturor, colectivitaţii şi ce este al individului. Ca
să nu le pară rău că părăsesc locurile unde s-au
obişnuit şi unii mai tineri unde s-au născut, At dă
dispoziţie ca toate construcţiile să fie dărămate, mai
ales cele din piatră, iar cele rudimentare să fie arse. Toate acestea
mai mult pentru oamenii pe care ia găsit U cu mulţi ani în urmă,
care l-au adoptat. Cei aduşi nu prea îşi fac sânge rău că
pleacă în altă parte, din contra, dorinţa lor de ducă era
încă foarte puternică. Pentru cei din palatele mari li se construiesc
colibe mai încăpătoare unde vor sta până la plecare, după
ce cele din piatră vor fi dărămate. La aflarea că va trebui
să-şi părăsească locuinţa, Unta se
supără şi se opune pe faţă. A sperat că
mulţi vor rămâne aici şi se va arnja să trăiască
în linişte şi pace, dar sfătuită de Tec şi de Ie
acceptă în cele din urmă să locuiască într-o colibă
rudimentară alături, pentru o noapte, două şi, deoarece
mare parte din femei şi copii nu mai au obişnuinţa să umble
mult, distanţa până la valea Antari va fi parcursă într-un timp mai lung, cu multe opriri.
Dealtfel se poate umbla numai seara şi parte din noapte, iar
dimineţile şi amiezele urmează să se facă popasuri,
aceasta din cauza marilor călduri ale anotimpului de vară. Aproape
toţi bărbaţii pleacă la vânătoare şi au norocul
să aducă carnea a mai mulţi mamuţi, suficientă penstru
câteva zile.
A doua zi de
dimineaţă se fac ultimele pregătiri iar spre seară convoiul
o porneşte la drum, nu înainte ca totul să fie dărămat
şi construcţiile aprinse, care ard cu flăcări mari. Cu cât
se depărtează cu atât se văd limbile focurilor ridicându-se spre
cer, luminând totul în jur. În frunte merge un grup de bărbaţi bine
înarmaţi, comandaţi de Tec, care deschid calea, împreună cu
călăuzele care cunosc drumul, apoi urmează grosul format din
femeile bătrâne în centru cu copiii, înconjuraţi de femeile tinere,
iar în partea exterioară ceilalţi bărbaţi care
învăluie grupul ca un scut de apărare. Ia cu Ie, precum şi
ceilalţi din palat umblă împreună cu femeile bătrâne
şi copiii în grup compact, păziţi de mai multi oşteni care
ţin gloata la o oarecare distanţă. Ie nu are nici o veleitate
să se amestece printre bărbaţi, ci se complace în compania Untei
pe care o ajută să umble, s-o susţină când este gata
să cadă şi să oprească toată ceata atunci când ea
oboseşte, spre marea disperare a lui At. Ia nu se plânge nici de
oboseală şi nici nu plictiseşte pe careva cu cereri sau
pretenţii. Îşi aduce aminte de lungile călătorii
făcute cu U în copilăria şi adolescenţa ei, de multiplele
pericole prin care au trecut, scăpând de fiecare dată
teafără, datorită curajului lui U care o păzea ca ochii din
cap. Cu toate că de mult nu a mai umblat cale atât de
lungă, totuşi nu se simte obosită. Gândul că o să-l
vadă pe U îi dă curaj să reziste oricăror
greutăţi. Văzând atitudinea fiului ei îi atrage atenţia că
nu procedează bine, că ceeace face supără pe ceilalţi,
că în asemenea ocazii toată lumea trebuie să ţină cont
de voinţa colectivităţii, iar treburile personale nu
primează decât atunci când se face popas. Ie în schimb este de părere
că treburile personale trebuie să primeze în orice situaţie
pentru cei din lumea lor, cei de sus, mai ales când se face popas în virtutea
dreptului pe care îl au ca făcând parte din familia lui U, descendent din
Iane. Dealtfel şi Ia este pătrunsă de acest lucru în virtutea
că nimeni altul decât U nu are dreptul să conducă, numai el
fiind acela care poate dispune de toate la discreţie fără
să dea socoteală cuiva, fapt ce conferă, atât ei cât şi lui
Ia o mare prioritate faţă de ceilalţi. Dar a şicana pe
oameni fără motiv, numai de plăcerea cuiva, este un act care nu
corespunde manierei de a conduce, nici U nu ar proceda aşa, deci nici Ie
nu poate să se comporte urât faţă de oameni, mai ales acuma când
toată lumea este pe drum. În cele din urmă Ie înţelege
situaţia în contra voinţei sale şi renunţă să mai
oprească convoiul la pretenţiile absurde ale Untei, purtând-o în
cârcă de câte ori oboseşte, fără să ţină
cont că se face ridicol faţă de toţi. Tatăl lui nu ar
fi procedat niciodată în felul acesta, nici chiar când era cu Ia încă
singur şi umblau prin preerile intinse. Niciodată nu s-ar fi dat în
spectacol faţă de oameni, deoarece aceasta nu are ca efect decât o
ştirbire a autorităţii, de care are atâta nevoie. At ştie
asta şi face o comparaţie între tatăl, un om hotărât,
despot, fără milă, oricând dispus să ucidă pe cei ce-i
stau în cale şi fiu care în afară de iuţeală la nervi
şi tendinţa de a se răzbuna ucigând, nu are nimica comun cu
tatăl său.
În prima zi se merge
destul de puţin. Seara când se face popasul se mai vede la orizont fumul
incendiului provocat în fosta aşezare, care s-a întins la ierburile
uscate. A doua zi se pleacă mai din timp spre seară, imediat
după ce soarele trece puţin peste linia trasată de bătrânii
Sin şi Si, care au fabricat un fel de aparat cu un băţ la mijloc
unde umbra soarelui arată cam în ce timp al zilei se găsesc. Când
umbra trece de o anumită linie atunci consideră că ziua a trecut
de vârful ei şi peste puţin timp se porneşte din nou la drum. Nu
se mai merge cum s-a stabilit, adică numai noaptea din cauza căldurii
zilei, fiindcă oamenilor le este teamă de fiarele care
mişună peste tot vânând noaptea. De fiecare dată aşezarea
în poziţie de mers durează destul de mult. Astfel trec zilele una
după alta, făcându-se deabea o cale scurtă. At este pur şi
simplu disperat. Unii mai în vâstă au murit pe drum, iar mai mulţi
copii s-au înbolnăvit, din care cauză a trebuit să stea pe
lângă un râu cu apă rece mai multe zile pentru odihnă. Se trimit
grupuri la vânătoare pentru noi aprovizionări. Animale mari nu
întâlnesc, fiindcă acestea fug din calea lor, fiind mulţi la
număr fac mult zgomot. Din depărtare se aude trecerea lor ca un fel
de zumzet şi în permanenţă se ridică un nor de praf care îi
învăluie, pământul fiind uscat după o perioadă mai
lungă de secetă. Spre mulţumirea lor în una din zile plouă
destul de tare răcorindu-i, dându-le puteri noi. Dar cea mai grea trecere
este cea prin junglă, deoarece convoiul este nevoit să se
răsfire, să se întindă pe o lungime mare. Capătul coloanei
ajunge la luminişul unde vor poposi, iar coada se afla încă la
intrare în junglă. Peste toate acestea cei din urmă sunt
surprinşi şi de noaptea care prin aceste locuri este mai
întunecoasă ca afară, unde luminează luna şi stelele.
Femeile se sperie şi ţipă iar copiii scot urlete înfricoşătoare la fiecare
strigăt de animal. Nici oamenii pădurilor nu s-au arătat. Din
când în când bărbaţii încurajează femeile şi copiii ca în
cele din urmă se găseşte întreagul grup în luminiş. A doua
zi se petrece acelaş lucru la traversarea părţii a doua a junglei.
La ieşire trebuie un timp până se trâng cu toţii şi se
hotăreşte o pauză mai lungă. Până acuma nu s-a
întâmplat nici un incident, totul a decurs normal, în afară de încetineala
cu care s-a mers. Doar câţiva mai bătrâni au murit din cauza
oboselii, căldurii şi umezelii excesive care domneşte în
junglă. Când să se pornească din nou, un mare grup de femei
refuză să se urnească din loc, invocând oboseala, ceeace în mare
parte este adevărat. Ele nu mai puteau umbla, au
picioarele umflate, pline de răni. Pe lânga asta mulţi copii dau
semne de boală din cauza unor ierburi pe care le-au consumat. Cu
multă părere de rău At este nevoit să facă un popas
mai mare, de data asta fără să-şi poată da seama cât
timp. Pune să se construiască imediat colibe din frunze mari şi
aranjează în aşa fel ca toate cele necesare traiului să fie
asigurate pentru o perioadă mai îndelungată. Se hotăreşte
deci de comun acord cu Ie şi Ia, ca un grup de bărbaţi în frunte
cu At să meargă înainte ca să-l anunţe pe U că în
curând vor sosi şi ceilalţi. Tec este numit ca locţiitor, cu
oameni care cunosc drumul, şi a doua zi o porneşte At personal cu
jumătate din oamenii cu care a venit. De
data asta se merge repede, ajungând chiar mai devreme decât s-a aşteptat.
Îl găseşte pe U în grota mare alături de Ina, pregătindu-se
tocmai să se ducă în sala mare pentru ţinerea unui consiliu
referitor la vestea că au fost zărite grupuri de oameni prin
împrejurimi, cari i-au atacat pe vânători. La
vederea lui At, U are un sentiment de uşurare. A încercat de mai multe ori
să organizeze o armată compusă din oamenii săi
împreună cu antarieni, dar totul a dat greş. Pe lânga faptul că
niciunul nu a vrut să se prezinte de bunăvoie, până şi cei
puţini care au acceptat nu au putut fi trenaţi cu succes; erau cu
totul nepricepuţi în ale luptelor şi nedisciplinaţi, nu din rea
voinţă ci pur şi simplu fiindcă aşa era firea lor. U
şi-a dat seama de asta şi nu a mai insistat. Starea aceasta de
lucruri îl îngrijorează, fiindcă nu are cu ce apăra valea contra
unor eventuale atacuri de afară, care dealtfel s-au şi ivit în
ultimul timp. Știe doar cu câtă uşurinţă a putut să
pună mâna pe această aşezare, cum aceşti oameni nu aveau
nici un fel de pregătire de a face faţă unor atacuri de
afară. Din oamenii cu care a venit
nu i-au mai rămas decât două până la trei sute maximum,
cu care cu greu va putea face faţă, atât în interior cât şi în
exterior. Prima zi când i s-a dat vestea de apariţia atacatorilor a trimis
un eşalon care i-au învins repede, făcând parte din ei prizioneri.
Aceştia sunt oameni mici de statură, cu faţa lată,
lipsită de barbă, iar în creştetul capului poartă un fel de
coadă facută din părul lor. Au ochii oblici şi vorbesc o
limbă ciudată cu un glas piţigăiat. Sunt iuţi la mânie
şi fără milă. Ucid tot ce întâlnesc în cale, chiar şi
atunci când nu sunt nevoiţi să se apere. Prozionerii au fost
închişi în una din grotele goale, iar a doua zi au fost găsiţi
morţi; se străpunseseră unul pe altul cu suliţele, iar
ultimul şi-a înfipt-o singur în abdomen. Se putea vedea că acesta era
unul din şefii lor, după îmbrăcămintea mai deosebită
pe care o purta. Oamenii aceştia nu sunt îmbrăcaţi în
blănuri, ci într-un fel de togi strâmte, confecţionate dintr-o
ţesătură necunoscută celor din valea Antari şi nici
lui U. Femei nu au fost văzute, aşa că s-a dedus din asta
că erau nomazi prin trecere care s-au aşezat pentru scurt timp pe
undeva prin apropiere şi că bărbaţii lor s-au întâlnit cu
antarienii din întâmplare la vânătoare. Armata lui U este însă mult
mai bine organizată, neavând prea mult de furcă cu ei; i-au
încercuit, luându-i din toate părţile, aşa cum procedează
la vânătoarea de mamuţi, ceeace lor le era necunoscut. U deduce
că trebuie să fie destul de mulţi la număr, fiindcă
sunt văzuţi în fiecare zi. Se hotăreşte deci să nu-i
mai atace ca să nu-i atragă, să-i lase să vâneze pe teritoriile
în afara Văii Antari, mai ales că atât de dezorganizaţi cum sunt
antarienii acuma, sigur că i-ar învinge, ceeace ar fi un dezastru tocmai
acuma când toate s-au întors spre avantajul lui. Din cauza asta U se
bucură când îl vede pe At apărând. La aflarea veştii că în
scurt timp vor sosi cei pe care i-a părăsit, mai ales Ia cu Ie, este
mulţumit. Pentru prima oară nu ştie ce să facă, cum
să iasă din incurcătura cu Ina. Trebuie găsită neapărat
o soluţie acceptabilă, în aşa fel să nu fie nimeni
supărat, să împace şi capra şi varza. Nu are nevoie de
ură şi neplăceri tocmai acuma când toată aşezarea pare
a fi în pericol. Nu se va simţi în siguranţă, decât atunci când
îi va şti pe cei care i-au atacat răpuşi şi
imobilizaţi, în aşa fel încât să nu le mai poată face nici
un rău. După ce se consultă cu cel mare, rămâne At câteva
zile în care timp organizează o armată bine pusă la punct pentru
apărarea văii şi pleacă cu un grup mare de oameni să-i
aducă pe ceilalţi. Pericolul era ca cei ce sunt pe drum să fie
atacaţi de aceste hoarde nesocotite, mai ales că cei ce urmează
să vină erau în mare majoritate femei şi copii fără
apărare. U postează pe toate vârfurile de stânci câte doi trei
bărbaţi care să scruteze zarea, să dea alarma când s-ar ivi
vreun pericol. Personal alege locurile în aşa fel ca să se
audă strigătul de la unul la
altul, pentru ca vestea să ajungă cât mai repede la el. Între timp au
fost confecţionate şi câteva coarne de vită în care dacă
sufli se aud şuerături surde.
Antarienii dau în continuare
dovadă de o totală indolenţă. Aproape că nu le
pasă faptul că bărbaţii plecaţi la vânătoare sunt
atacaţi şi ucişi, ceeace pe U îl scoate din sărite. Credea
la început că va putea cu ajutorul
lor să plece spre noi cuceriri, dar cu asemenea oameni nu poate
face absolut nimica. Cel puţin a avut ideia bună să-i aducă
pe ai lui aici. Cu cei pe care îi are în jurul său şi cu cei care vor
veni poate face o armată destul de bună cu care să facă faţă,
dar numai în ce priveşte apărarea, fiindcă nu poate pleca în
alte părţi, deoarece este sigur că dacă nu va lăsa un
eşalon aici în lipsa sa, cu o conducere de încredere, la întoarcere va fi
privit ca un străin şi va trebui s-o ia de la început. Toate acestea
îl fac tăcut şi gânditor, vorbeşte puţin, putând fi
văzut des plimbându-se pe coridoarele grotei mari meditând. El a devenit
în ultimii ani, de când s-a integrat societăţii şi nu mai
trăieste ca în tinereţea lui izolat, un om tăcut, cu o gândire
majoră, un bun organizator, cineva care ştie ce vrea, însă despot,
crud şi fără milă. Inteligenţa lui este nativă,
care s-a format tocmai prin aceea că are preocupări continue de felul
cum să-şi consolideze situaţia, să-şi formeze un popor
peste care să domnească absolut, legea sunt eu. Câteodată îl
acompaniază Ina în pelegrinările lui in grotă, dar el n-o
bagă de seamă şi atunci ea se retrage în apartamentul ei. S-a
obişnuit de mult cu Sir şi prietenii lui care o distrează,
căci altfel n-ar scoate-o la capăt cu U. șine totuşi lafel de
mult la el, chiar prea mult, deoarece în caz contrar n-ar fi suportat ca altul
să conducă în locul ei. De când a aflat că în scurt timp va veni
Ia cu Ie, U devine şi mai posac;
nu-şi mai găseşte locul, iar din cauza preocupărilor
veşnice a uitat să-şi pună această problemă, care
acuma apara mai acută ca oricând. Nu găseşte nici o cale, ceeace
îl enervează la culme. Pe deoparte îşi dă seama că, cu
amândouă femeile în acelaş timp nu se poate; ori una, ori alta, dar
cum ? In orice caz Ia atârnă mult mai mult în balanţă decât Ina,
incomparabil mai mult; de ea nu poate fi în nici un caz vorba să fie
înlăturată, rămâne deci numai Ina, dar cum ? Este totuşi o
singură soluţie. . . . . . . . . şi . . . . . . . pentru prima
dată în viaţă sa îl cutremură un asemenea gând. Nu s-a
gândit niciodată să se atingă de o femeie, să-i facă
vreun rău fizic, dar dacă de asta depinde însăşi
existenţa sa ? Atunci nu cumva este scuzabil ? Evident că da, deci
trebuie să-şi facă planul încă de acuma, înainte să
apară Ia şi în cel mai scurt timp să pornească la acţiune.
În ziua aceea Ina n-a ieşit din camera ei, s-a simţit prost din cauza
sarcinei înaintate, toată ziua fiind îngrijită de femeile din
anturaj. Sarcina este destul de avansată,
respiră greu şi o dor picioarele. Nu mai este tânără,
toată viaţa ei a luat ierburi care au dus la nenumărate
avorturi, slăbind-o. Acuma însă şi-a dorit un băiat de la U
care să domnească în Valea Antari. Bătrâna Vri stă aproape
în permanenţă la căpătâiul ei, îi dă din când în când
ierburi fierte care îi mai alină suferinţele. Tot ea este aceea care
în decursul anilor a ajutat-o să nu rămână gravidă sau
să avorteze. U se interesează în accea zi în
permanenţă de sănătatea ei. Bătrâna vrăjitoare se
arată foarte mulţumită şi onorată că cel mare îi
dă importanţă, totuşi i se pare curios că deodată
îi poartă atâta grijă, el care până azi nici nu a întrebat
măcar o singură dată de starea sănătaţii ei;
dealtfel copilul care urmează să vină pe lume îl
deranjează, nu-l doreşte şi-i stă în cale. Încă mai de
mult s-a gândit că după ce îşi va atinge scopul să-l
numească pe Ie ca succesorul lui, cu toate că ştia că este
slab şi nu are acel ceva pentru a conduce, dar atunci când el nu va mai fi
va trebuie Ia să aibe pe cineva care să se îngrijească de ea,
s-o apere, ori nimeni nu o poate face mai bine decât fiul ei, gândeşte el.
Știe că cei doi sunt legaţi unul de altul, cu toate că de multe
ori Ie o supără. Spre seară o cheamă pe Vri la el sub
pretext că doreşte să afle ultimele ştiri despre Ina. La
prânz a dat ordin ca Sir să părăsească încăperea în
care zace verişoara sa, folosindu-se de o recomandare a bătrânei
că bolnava să nu aibe prea multă lume în jur. Numai două
femei au dreptul să stea lângă ea. Vrăjitoarea se
grăbeşte să-i aducă veşti, intră în sala mare
însoţită de un oştean şi-l găseşte pe U
aşezat pe tron. Se apropie cu precauţie de el neştiind ce
doreşte, este înfricoşată. U face un semn bărbatului
să plece rămânând singur cu Vri. Bătrâna tremură
toată, nu ştie ce să spună şi cum să
înceapă. În cele din urmă cade în genunchi în faţa imensului
bărbat din faţa ei, de care i-a fost teamă întotdeauna. Acuma
găseşte U că este momentul să pună în aplicare cea mai
mare mârşăvie a vieţii sale. O apucă pe bătrâna de
mână, ridicând-o în sus; ea se uită cu ochii holbaţi la el,
împietrită de spaimă, neşttind ce să creadă şi ce
are el de gând. Cu toată bătrâneţea îi este frică de
moarte, mai ales atunci când este legată de chinuri corporale. U are o privire crudă de parcă i-ar ieşi fulgere din
orbitele ochilor. În cele din urmă o târeşte până într-un ungher
mai întunecos şi fără nici o introducere o întreabă
dacă este dispusă chiar în seara asta să-i dea ceva Inei ca s-o
omoare. În fine, bătrâna înţelege ceeace a bănuit încă de
câteva zile. Auzind ce i se propune se linişteşte, forţează
strânsoarea în care este ţinută şi îndreptându-se cât poate de
mult îl asigură că va face tot posibilul ca Ina cu copilul ce se
mişcă în pântecele ei, să nu apuce ziua de mâine, iar la
promisiunile lui U că o va răsplăti în aşa fel ca până
la sfârsitul vieţii să nu mai ducă lipsă de nimica,
bătrâna se şi grăbeşte să se pregătească
pentru punerea în aplicare a crimei. Se duce imediat în vale unde culege un
săculeţ întreg de ierburi pe care le pregăteşte într-un
anumit fel, în una din grotele vecine şi ca să nu lipsească prea
mult se grăbeşte să vină lângă Ina, care doarme
mângâiată de cele două femei care au permisiunea să stea
lâmgă ea. Ea se simte mai bine şi un somn binefăcător
îşi face efectul. Are un aer senin, privind-o îţi face impresia
că visează tot ce este mai frumos pe lumea asta, ca oricare femeie
care are în pântecele ei un prunc, sângele din sângele ei. Vri în schimb are un
aer otrăvit, se îndreaptă spre ea, o mângâie pe păr, apoi
întreabă ce s-a petrecut în lipsa ei. La răspunsul că totul este
în ordine se arată cât se poate de mulţumită, aşteaptând
momentul să-i dea băutura mortală. Nu vrea să schimbe
nimica pentru a nu da de bănuit. Cunoaşte otrava pe care a
pregătit-o o altă bătrână care a murit de foarte mult timp,
care aduce moartea lent. fără ca cineva să-şi poată da
seama că a fost la mijloc o otrăvire. Ina se trezeşte, se simte
mai bine, se dă chiar jos din pat, spre mulţumirea celor două
femei. Vri în schimb este speriată la culme că nu poate trece la
acţiune. Dar, primul lucru pe care îl face Ina este să întrebe de U.
Bătrâna o minte, spunându-i că este plecat în vale să organizeze
o vânătoare şi o asigură că s-a interesat mereu de starea
ei. Ina se arată fericită şi o roagă ca atunci când o
să-l vadă să-l poftească să vină la ea.
Vri este în culmea disperării.
Are ordine stricte ca Ina să nu apuce ziua de mâine, iar după atâtea
zile de zăcut tocmai acuma se simte cum nu se poate mai bine şi
pedesupra refuză să ia băutura pe care i-o întinde, pretextând
că nu mai este nevoie. Ce să facă ? Dacă îl va întâlni pe U
şi va fi întrebată, ce-i va răspunde ? Din ce în ce este
cuprinsă de disperare, nici nu mai reuşeşte să-şi
menţină masca de bunătate, ceeace Ina obsearvă. În loc de surâs are un rânjet de groază şi mişcări
necontrolate. Până în cele din urmă părăseşte
încăperea bolborosind cuvinte de neînţeles, tremură toată
şi simte cum îşi pierde raţiunea. Aproape inconştient
ridică un bolovan care îi apare în cale, se întoarce, intră tiptil,
iar când ajunge în spatele Inei o loveşte cu atâta putere în
creştetul capului că ea se prăvăleşte la pământ
fără măcar să aibe timp să scoată un icnet. În
acest moment Vri îşi revine, dându-şi seama de ce a făcut,
priveşte la sângele care se prelinge din rana adâncă, la pântecele
Inei în care se răscoleşte pruncul încă viu, stând un moment ca
împietrită. Simte cum i se împăiejeneşte privirea, pomenindu-se
alergând prin coridoarele grotei urlând ca scoasă din minţi. Celor
prezenţi nu le vine să creadă ce văd, femeile care au îngrijit-o
o rup şi ele la fugă şi Sir care tocmai intră stă ca
împietrit în faţa varişoarei lui. Auzind ţipetele şi
zgomotele agitaţiei care s-a produs, U nu ştie ce se petrece, dar
imediat îşi închipuie cam ce s-ar fi putut întâmpla. Auzind oamenii
alergând spre partea unde locuieşte Ina, dă şi el buzna într-acolo, constatând cu bucurie
interioară că ordinele i-au
fost îndeplinite, dar în alt fel decât ar fi vrut. Bănuind că
făptaşa îl va da de gol, aleargă după ea şi o ajunge
în sala tronului, tocmai când în faţa ei apare Sir întrebând-o speriat
ce s-a întâmplat, deoarece nu a fost de
faţă. Văzându-l însă pe U apropiindu-se, Vri nu poate
scoate nici un sunet şi se aruncă în genunchi implorând iertare. U
are o privire atât de aspră că până şi Sir simte cum i se
taie picioarele, iar când află că Vri i-a sfărămat
ţeasta cu un bolovan, se pomeneşte alergând într-un suflet spre odaia
ei. Se lasă o tăcere deplină, ultima femeie
aleargă spre locul crimei. La un moment dat bătrâna are speranţa
că va scăpa, deoarece recunoaşte în privirile lui U o
rătăcire, o absenţă, dar deodată îşi revine, o
apucă de mîini, târând-o după el ca pe o zdreanţă, în
ţipetele ei disperate. Străbătând coridoarele se aud din ce în
ce mai clar zgomotele oamenilor care au venit în apartamentul Inei să
vadă ce s-a petrecut. U îşi face loc şi pătrunde cu
bătrâna târând-o după el. La apariţia lor se lasă o
tăcere deplină. Bărbaţii fac roată în jurul cadavrului
nepermiţând nimănui să se apropie, iar Sir se aşează
în genunchi lângă ea cu ochii înlăcrămaţi. La un semn a lui
U toată lumea se retrage mai mulţi paşi înapoi. Bătrâna
începe să urle ca din gură de şarpe, de data asta
recăpătându-şi sângele rece, vrând să uzeze de un
şiretlic ca să scape. U simte ca un foc care îi pătrunde în
şira spinării când Vri începe să vorbească, dar el nu se pierde
aşa de repede. Brusc o apucă de cap, acoperindu-i
faţa cu palmele sale imense. Ea se zbate disperată fiindcă se
sufocă. U găseşte momentul să dea o explicaţie pentru
atitudinea sa faţă de batrână, deoarece nimeni nu ştie cu
precizie ce s-a petrecut, în afară de cele două femei care au
îngrijit-o pe Ina. Le spune celor de faţă că Ina a fost
asasinată de Vri, din ură, pentru care va plăti cu viaţa.
În timp ce vorbeşte o ridică în sus şi cu o forţă
demnă de puterea de care dispune, o trânteşte de pământ.
Bătrâna Vri încetează din viaţă fără să
poată acuza pe adevăratul autor moral al crimei săvârşite.
La ordinele lui U, precum şi din cauza groaznicei scene petrecute, oamenii
părăsesc încăperea. Fiecare se duce la locul său. În felul
acesta se stinge cu totul dinastia instaurată de Rit, iar U se poate
considera unicul şi cel mai puternic stăpân din valea Antari, iar Ia
îşi poate face apariţia fără complicaţii. După ce
dă toate ordinele necesare, Ina este dusă în sala mare,
aşezată pe aceeaşi piatră ca şi tatăl ei, iar a
doua zi are loc ceremonia obişnuită, de data asta prin ardere,
cenuşa împrăştiată în cele patru direcţii cardinale,
totul decurgând foarte simplu şi fără prea mult fast. Numai Sin şi
câteva femei au luat parte, fără U cu ai săi.
După
toate aceste evenimente a sosit timpul ca At să pornească să-i
aducă şi pe ceilalţi în Valea Antari. Ajunge tocmai la timp în locul unde a fixat
tabăra. Pe drum a simţit că a fost în permanenţă
urmărit de un grup de oameni străini. I-a întrezărit de câteva
ori, dânduşi seama că sunt din aceia pentru care U a luat atâte
măsuri de apărare, dar spre norocul său nu sunt atacaţi,
dar când ajunge în mijlocul oamenilor săi din tabăra în care i-a
lăsat, sunt atacaţi din mai multe părţi. De peste tot
ţâşnesc parcă din pământ cete, cete de bărbaţi
mărunţi cu cozi în vârful capului, cu pielea galbenă,
îmbrăcaţi într-un fel bizar cum nu au mai văzut. În mâini
poartă suliţe, frumos şlefuite, cu vârfuri din os şi înaintează
scoţând strigăte fioroase. At nu stă mult pe gânduri, mai are
timp să strângă pe toţi
bărbaţii disponibili. Ţn fuga mare îi dispune cerc în
jurul taberei pe două rânduri, lăsând în interior un grup care
să apere femeile şi copiii în cazul că una din laturi ar fi
străpunsă. Oamenii stau tăcuţi, aşteptând pe atacatori,
care văzând că tabăra s-a aşezat în poziţie de
apărare, înaintează mai încet şi cu multă
prudenţă. Se vede că sunt surprinşi, nu s-au aşteptat
să întâlnească un număr atât de mare de apărători. La
o comandă scurtă, dată de unul din ei, se opresc şi spre
nocorocul lui At se regrupează într-o singură unitate, căutând
să-i atace dintr-o parte. Se vede clar că nu cunosc prea bine anumite
tactici de luptă, ci se bazează mai mult pe forţa atacului, pe
repeziciunea cu care înaintează. At îşi dă imediat seama ce
urmăresc şi formează imediat o ceată din aproximativ
două sute de bărbaţi care le ies înainte. Cele două
parţi se ciocnesc, formându-se o învălmăşeală de
nedescris. Oamenii mărunţi lovesc cu suliţele lor în dreapta
şi în stânga fără prea mare rezultat, neavând destulă
distanţă ca să poată lovi cu eficatitate, spre deosebire de
oamenii lui At care poartă bâtele lor imense şi grele, încrustate cu
pietre din silex bine şlefuite. La fiecare lovitură
este pur şi simplu unul tăiat şi spintecat. Cei care scapă
bâtele din mâini ridică pe micii atacatori azvârlindu-i de pământ,
sfărămându-le ţestele. Văzând că nu au şanse, cei
care au mai rămas o rup la fugă în dezordine, care încotro, dar At
nu-i lasă, prinde unul câte unul, ducândui în tabără. Dintr-ai
lor au pierit numai câţiva. Prizionerii sunt strânşi în centru
şi legaţi cu frânghiile confecţionate de femei, din coajă
de copac. Toţi au priviri fioroase, se uită la învingători cu o
ură neîmpăcată, dar niciunul nu caută să facă un
gest de supunere sau să arate vreo intenţie de a eveda. Stau mândri,
fără teamă, băgaţi unul în altul,
aşteptându-şi resemnaţi soarta. Ie nu a luat parte la lupte, a
stat în permanenţă lângă mama sa şi Unta, ceeace lui At i-a
convenit de minune, deoarece nu s-ar fi putut opune ordinelor fiului celui mare
dacă acesta ar fi încercat să se amestece în treburile sale
războinice. Pentru a preîntâmpina noi atacuri, At dă ordin de
plecare. În mare grabă sunt
adunate toate cele şi întreaga masă de oameni se pune în
mişcare, după o prealabilă pregătire, ceeace durează
un timp. Femeile sunt strânse într-un grup compact, împreună cu copiii
şi bătrânii, iar în jur sunt dispuşi pe două rânduri
bărbaţi în formaţie de apărare. Prizionerii sunt
legaţi unul de altul şi păziţi de oşteni bine
înarmaţi cu bâte, pentruca nu cumva să scape vreunul, deoarece At
bănuieşte pe bună dreptate că în afară de aceştia
sunt cu mult mai mulţi decât s-ar părea la prima vedere. La o
oarecare distanţă înainte merge un grup care deschide calea, iar în
urmă altul care să apere ceata la spate în caz de pericol. At
umblă în fruntea tuturor, înconjurat de câţiva aghiotanţi.
Toată această gloată merge foarte încet. Spre seară deabea
se văd în depărtare munţii stâncoşi care înconjoară
valea Antari. Ca să ajungă acolo va trebui să meargă
încă cel puţin o zi, în ritmul în care înaintează. Disperat
şi în contra voinţei sale, At este obligat să ordone din nou
tabără. Nimeni nu are voie să se îndepărteze, toată
lumea trebuie să se odihnească noaptea pe locul unde s-au oprit,
aşa cum se află, ca a doua zi să pornească cât mai devreme,
fără o pregătire prealabilă. Pentru paza prizionerilor s-au
rânduit sentinele din oamenii cei mai conştincioşi.
Astfel marele grup a lui
At îşi face apariţia în Valea Antari în ziua următoare. Femeile,
bătrânii şi copiii deabea se mai ţin pe picioare, unii find
aproape duşi în cârcă de bărbaţii mai valizi. U a avut
grije să anunţe sosirea oamenilor săi, trimiţând cu o zi
înainte emisari în toată valea, pentru a preîntâmpina eventuale ciocniri
dintre antarieni şi ai săi. Dar, problema cea mai importantă era
căutarea grotelor goale unde să poată locui o bucată de
vreme cei noi veniţi, cari nu au locuit niciodată în asemenea
condiţii. Dealtfel nici lui U nu-i plac grotele, le-a detestat încă
din prima zi când a luat contact cu ele. Se simte în permanenţă în
nesiguranţă din cauza spaţiilor strâmte şi întunecoase care
se află peste tot, şi pe de altă parte, organismul său nu
le suportă, deoarece nu a locuit niciodată în locuri închise şi
umede. În ultimul timp a simţit chiar dureri în tot corpul, ceeace îl
îngrijorează cel mai mult, prin aceea că mare parte din succesele pe
care le-a avut până acuma se datoresc forţei sale fizice, ori
dacă acestea l-ar părăsi, ar risca să fie sfâşiat de
duşmanii săi, care şi aşa sunt destui. Are de gând ca
împreună cu Arh să construiască aici un oraş mare şi
frumos cu clădiri din piatră masivă, aşa cum i-a povestit
că a văzut. Deasemenea doreşte să amenajeze grotele ca
să fie mai locuibile.
U află de sosirea
oamenilor săi prin intermediul unei solii trimise de At cu puţin
înainte să-şi facă apariţia la capătul Văii
Antari. Oamenii au fost rugaţi să nu dea naştere la ciocniri
nedorite, fiecare să se abţină, chiar dacă ar fi provocat.
În orice caz recomandările sale provoacă o oarecare enervare. U simte
o uşoară emoţie la gândul ca peste foarte scurt timp o va vedea
pe Ia. A trecut atâta vreme de când s-au despărţit. Se urcă la
unul din posturile de observaţie care este îndreptat spre direcţia de
unde ştie că vor sosi, privind atent în josul văii. Deodată
are o uşoară tresărire, în depărtare se vede un nor de
praf, care luat de vânt se ridică pe coasta unui deal stâncos, apoi pe
măsură ce trece timpul se poate vedea şi mişcarea cetei
care se apropie, ca până în cele din urmă să se audă un
zgomot surd de voci. Ţnsoţit de o gardă numeroasă,
coboară dealul, să le iasă în întâmpinare. Merge
atât de repede că la un momet dat se trezeşte fugind. At îl
zăreşte din depărtare şi se grăbeşte să-i
iasă înainte. Ia l-a văzut încă de mai mult timp şi simte
cum inima îi bate mai puternic în piept. Văzându-l pe At fugind în
direcţia de unde vin oamenii, Ia nu mai stă pe gânduri şi o ia
la fugă într-acolo. Imediat se iau câţiva oşteni după ea
protejând-o de un eventual pericol care în aceste locuri s-ar putea ivi
oriunde, mai ales în ultimul timp când au apărut oamenii scunzi şi
cruzi. U obsearvă manevra ei şi fără să se uite la cei
care îl întâmpină, cu o bucurie neînţeleasă în suflet,
aleargă spre femeia pentru care inima îi bate încă din
copilărie, singura persoană faţă de care are stimă
şi respect, ceilalţi interesându-l doar atâta cât să-şi
poată aduce la îndeplinire planurile de mărire. În afară de Ia
îl preţuieşte în ultimul timp pe At, pentru slugărnicia sa, dar
şi pentru faptul că-i aduce toate ordinele şi uciderile cu
minuţiozitate la îndeplinire. La început a fost de părere să se
înconjoare de bărbaţi reduşi la minte, dar puternici
fiziceşte, oameni care să nu-şi dea seama de ce urmăreşte
prin acţiunile sale; în ultimul timp a ajuns însă la concluzia
că mai mult preţuieşte un om inteligent, în locul a cinci
puternici fiziceşte, bineînţeles numai dacă acesta este cu totul
în vederile sale, supus, fără scrupule, ceeace în limbajul
obişnuit se numeşte o lichea deşteaptă. Dealtfel At nu este
nici inteligent şi nici nu gândeşte prea mult, doar atâta cât
îşi dă seama de pericole. Are un simţ puternic de
autoapărare.
Zărind-o pe Ia de
departe, U se desprinde de oamenii săi şi-i iese înainte. Are o
senzaţie pe care nu a mai avut-o niciodată, simte în coşul
pieptului un fel de strângere şi o uşoară sufocare când o vede
apropiindu-se. Se opresc unul în faţa altuia privindu-se. Ia îi vine
până la umeri, i se pare că bărbatul care şade în faţa
ei, care îi aparţine, s-a făcut şi mai înalt decât a fost. Cu
toate că deabea s-au oprit unul în faţa altuia, li se pare la amândoi
că a trecut o veşnicie. Între timp au făcut roată în jurul
lor cei care i-au însoţit. Ia se
apropie încet şi îi pune capul pe piept, ceeace îi provoacă lui U o
mare fericire, aşa cum n-a mai simţit niciodată, parcă se
topeşte ca o lumânare aruncată în foc. Din cauza emoţiei nici nu
l-a observat pe Ie care nu a părăsit-o nici o clipă pe mama sa.
U o cuprinde pe Ia cu braţele sale puternice şi butucănoase,
apoi îi dă drumul, se îndreaptă spe fiul său şi-l
salută ca pe un bărbat oarecare, lovindu-l cu palma peste umărul
drept, apoi o apucă din nou pe Ia de după umeri şi se
îndreaptă cu ea spre valea în care este cel mai mare stăpân, temut de
toţi, putere ce-i este dată de Us prin intermediul fiului acestuia
Usis. Pe drum vorbeşte cu Ia de parcă nu s-ar fi
despărţit niciodată. Îi arată fiecare loc pe lângă
care trece, care îi aduce aminte de vreun eveniment important la care a luat
parte. Oamenii îi urmează
într-un şir lung. Pe drum se aliniază locuitorii văii
tăcuţi, asistând la un eveniment care nu s-a petrecut niciodată
aici. Faptul că vin alţi oameni din alte părţi să
trăiască cu ei este ceva neobişnuit şi pedeasupra în mod
paşnic, fără lupte, distrugeri şi omoruri, cum se
întâmplă deobicei în asemenea ocazii. Când ajung la grota mare, coada se
află încă la capătul văii, aşa de mulţi sunt.
Antarienii se minunează de aspectul lor, mai ales cel al femeilor,
deoarece cu bărbaţii s-au obişnuit. Pentru început noii
veniţi sunt îndreptaţi spre grotele libere, neprimitoare, din care
cauză au rămas nelocuite, acuma oarecum amenajate pentru a putea fi
întrebuinţate măcar pentru câteva zile. U cu Ia se retrag în grota
mare.
Ţn
zilele următoare nu se petrece nimica deosebit. Antarienii caută
să-i evite pe noii veniţi cât mai mult, iar când se întâlnesc cu ei
îi ocolesc. În fond liniştea este numai aparentă, fiindcă pe
şoptite cei din valea Antari îşi arată deazaprobarea pentru
faptul că un număr atât de mare de oameni a fost adus. În grota mare
spiritele sunt încărcate, dar liniştite. Ie a fost instalată
chiar din prima noapte în apartamentele Inei, ceeace a provocat vii
nemulţumiri, mai ales din partea lui Sir, însă nimeni nu
îndrăzneşte să se exteriorizeze. Ritit s-a retras aproape
complect din anturajul lui U, de când a murit fratele lui şi mai ales
acuma după moartea nepoatei sale. Continuă să locuiască în
grotă, în partea rezervată preoţilor, împreună cu
ceilalţi care au mai rămas. Numai la ocazii rare se
arată lumii, atunci când se oficiază ceremonii şi numai când
este solicitat. Lui U în schimb puţin îi pasă de toate acestea
şi nici nu are de gând să-şi explice atitudinea faţă
de cineva, sau să se scuze de anumite dispoziţii neiubite pe care le
dă, iar faptul că preoţii îl consultă sau nu îl interesează
şi mai puţin. Acuma însă de când a venit Ia şi mai ales de
când a instalat-o în camera Inei, oamenii din grota mare au început să se
agite, chiar vizibil, luând totuşi la început atitudini pasive, de
teamă. Nimeni în afară de oamenii lui U nu se mai arată, fiecare
stă în încăperea sa, iar coridoarele care altădată erau
pline de lume, acuma sunt pustii şi întunecoase, ceeace pe U îl
supără. Îi ordonă lui At ca imediat să fie aprinse toate
făcliile ca de sărbătoare, în absolut toate coridoarele,
inclusiv în partea preoţilor, chiar în contra voinţei lor.
Văzând că şi a treia zi este ocolit sistematic, convoacă în
grabă o adunare a tuturor celor din grota mare, inclusiv oamenii săi.
Nu a desfinţat garda Inei, însă a înfinţat paralel una de trei
ori mai numeroasă care o încadrează pe cea veche în aşa fel ca
orice revoltă să poată fie înăbuşita încă în
faşă. Sir îşi dă perfect de bine seama ce se
urmăreşte cu aceste dispoziţii şi recomandă oamenilor
săi calm şi răbdare. șine în mare secret legătura cu Ur I,
bătrânul vrăjitor jignit de U, care i-a jurat răzbunare şi
l-a blestemat. Din ce în ce mai mulţi bănuiesc adevărul asupra
morţii lui Rit şi mai ales acuma când a murit subit Ina, cu numai
două zile înainte de venirea lui Ia, care imediat a fost instalată în
apartamentele ei, ceeace este considerat ca o sfidare la adresa celor din grota
mare, veniţi în aceste meleaguri de mai multe generaţii, cari au
toate drepturile să conducă pe cei din vale din sânul cărora fac
ei înşişi parte. At se plimbă însoţit de o gardă prin
toate coridoarele, anunţând că a doua zi va avea loc în sala mare o
adunare la care vor trebui toţi sa ia parte, cu care ocazie va face U
comunicări importante. Pentru a preîntâmpina orice încercare de
revoltă, At ia din proprie initiativă măsuri excepţionale.
Postează la toate întretăierile coridoarelor sentinele schimbate din
timp în timp la indicaţiile bătrânului Sin, interzicând gărzilor
formate din antarieni să părăsească încăperile în care
locuiesc. Toată lumea îşi dă astfel seama că U vrea cu
această ocazie să facă declaraţii de pe poziţii de
forţă, să-şi impună voinţa. Sir iese totuşi
din grota mare fără ca cineva să-l oprească şi se duce
la Ur I să se sfătuiască cu el. Cei doi ajung la concluzia
că deocamdată este bine să se ţină deoparte până
când U se va crede stăpân absolut şi după aceea să
lovească cu toată forţa, atunci când el va crede că nimeni
nu va îndrăzni vreodată să i se opună. La perfidie trebuie
răspuns tot cu perfidie şi cu asta se despart, jurându-şi unul
altuia că vor fi uniţi pentru a îndepărta pe uzurpator, a-l
pedepsi pentru crimele sale.
Ţn afară de
At, U nu are încă pe nimeni în care să poată conta. Sin, Si
şi Arh încă nu şi-au revenit din oboseala drumului şi zac
toată ziua. Li s-au umflat picioarele şi nu pot umbla, neavând
leacurile pe care le-au avut în aşezarea pe care au părăsit-o.
Din aceasta cauză U este foarte activ, aproape fără încetare,
ziua şi parte din noapte este în plină activitate, organizând diverse
patrulări în cursul văii Antari, atunci când i se pare că pe
undeva s-ar putea isca vreo revoltă, în urma informaţiilor pe care le
primeşte fără încetare de la oamenii săi. Toate acestea
culminează cu convocarea adunării din sala mare a grotei la care vor
trebui să participe cu toţii. Totodată doreşte ca fostele
căpetenii să fie de faţă, lucru esenţial pentru ceeace
urmăreşte; deasemenea ţine să vina Sin, Si şi Arh,
chiar purtaţi pe sus, dacă aceasta va fi nevoie. Ca să
meargă direct la ţintă nu spune nici lui At care este scopul
adunării. Seara are întreaga grotă şi împrejurimile aspectul
unei fortăreţe asediate. Puternice grupuri de ostaşi sunt
plasate peste tot, făcând imposibilă orice acţiune
potrivnică, precum şi pătrunderea persoanelor nedorite în grota
mare. Sala a fost pregatită din timp cu un număr dublu de
făclii, ceeace face ca atmosfera să fie apăsătoare şi
sufocantă din cauza fumului rezultat ca urmare a consumării seului
din torţe. Încă înainte ca soarele să apună, oamenii
părăsesc unul câte unul locuinţele lor, îndreptându-se
tăcuţi spre locul stabilit. Peste puţin timp sala se umple
până la refuz. În jurul tronului de piatră din fund s-au adunat cei bătrâni în frunte cu
Ritit şi ceilalţi preoţi, Ia cu Ie, precum şi At lângă
care sunt postaţi bărbaţi înarmaţi cu bâte mari. O
tăcere mormântală domneşte, nimeni nu scoate nici un cuvânt,
ceeace face ca atmosfera să fie apăsătoare, ca înaintea unei
furtuni. U se lasă aşteptat, se pregăteşte, ajutat de
câţiva bărbaţi din garda sa, special aleşi de At, care îl
urmăresc peste tot. Cu cea mai mare grije se îmbracă lafel cum l-a văzut pe Rit prima dată când a
venit, chemând pentru asta femeile care au fost în anturajul Inei, pe care le
gonise să facă loc oamenilor săi. Acestea s-au grăbit
să vină, în primul rând din cauza fricei şi în al doilea rând în
speranţa că vor continua să facă parte din suita celui
mare, alături de Ia. Și ca să
se facă cât mai utile, aleargă fiecare care încotro, căutând
să-l mulţumească pe U. Nici un amănunt nu este trecut cu
vederea. După ce se îmbracă în straiele lui Rit, U se priveşte
în ochiul apei din centru şi se arată mulţumit.
Văzând că U întârzie, At vine să
vadă ce se întâmplă, tocmai când U se pregăteşte să
păşească pragul, urmat de o pază puternică. At se retrage lăsându-l să treacă, urmărindu-l de
aproape. Când îşi face apariţia în sala tronului se lasă o
tăcere deplină, iar cei ce s-au aşezat se ridică în picoare
de teamă să nu fie observaţi că au avut îndrăzneala
să şadă în faţa lui. U nu se uită nici în dreapta,
nici în stânga şi se duce direct spre tron. Cei care îi stau în cale se
dau în lături, formând un coridor prin care păşeşte grav.
Se ridică încet pe treptele artificiale, se aşează, cerându-i cu
glas tare lui At bâta sa cea mare pe care nu a uitat-o nici o clipă,
având-o pregatită în permanenţă într-un ungher tainic;
simţea că o să-i mai folosească. O pune alături de el
şi în cele din urmă se ridică în picioare anunţând pe cei
prezenţi, fără nici o introducere, că scopul pentru care
i-a adunat este să facă cunoscut tuturor că el şi numai el
este unicul mare şef al tuturor celor care locuiesc în Valea Antari,
precum şi a celor pe care i-a adus, cerând supunere absolută. În
acelaş timp interzice cu desăvârşire orice manifestări
ostile faţă de hotărârile sale, precum şi certuri cu
încăerari între antarieni şi oamenii veniţi; anunţă de
două ori apăsat şi răspicat, că asemenea acte le va
pesepsi cu moartea, indiferent cine s-ar face vinovat de aceasta. Spre
deosebire de Rit care ţinea asemenea adunări destul de des cu scopul
de a se consulta cu cei bătrâni sau cu oricine care ar fi voit să i
se dea un sfat, U nu întreabă pe nimeni dacă este sau nu de acord cu
programul pe care îl anunţă. Vorbeşte destul de mult în limba
antariană ştiind că ai săi nu vor pricepe; dealtfel nici nu
urmăreşte aceasta, ci scopul este să bage frica în cei din vale.
Cu oamenii săi se va descurca mai uşor, deoarece aceştia îl
cunosc bine, mai ales duritatea de care dă dovadă la reprimarea
actelor de nesupunere. În tot timpul cât vorbeşte, nu
îndrăzneşte nimeni nici măcar să mişte, dar când
anunţă că în curând vor începe unele construcţii într-un
loc ales de el, unde se va muta cu ai săi, se aud uşoare murmure.
Faptul că doreşte să părăsească grota mare
provoacă stupefacţie. Oamenii de aici trăiesc în grote de foarte
multe generaţii, atât de demult că nici cei mai bătrâni nu au
auzit că s-ar putea locui altfel; dar mai ales de când Rit s-a proclamat
mare şef, nu a părăsit niciodată nimeni aceste locuri, din
contra, a centralizat totul în grota mare, cea mai spaţioasă şi
mai sigură în ceeace priveşte siguranţa celor care o locuiesc. U
continuă să vorbească, făcându-se că nu a auzit
murmurele, însă când constată că totul tinde să ia
amploare, se îndreaptă în înălţime şi aşa cum face de
fiecare dată în asemenea ocazii, întreabă cu voce puternică,
aproape strigând, cine nu este de acord cu el. Oamenii săi ştiu ce
urmări poate avea această întrebare faţă de cel care ar
îndrăzni să-l contrazică, dar unii din antarieni n-au avut
până acuma ocazia să asiste la o manifestare de forţă din
partea lui U, doar atunci când a fost răpus Rauta, nefiind mulţi de
faţă. Câţiva tineri de bună credinţă care au luat
şi în trecut parte la asemenea adunări cu Rit, când puteau
să-şi exprime părerile, se desprind din mica gardă
condusă de Sir care înconjoară pe Ritit, se prezintă în
faţa lui U, căutând să-i explice că nu este bine să
mute centrul în afara grotei mari. Cel care începe să vorbească este
un băiat tânăr, înalt şi plin de vitalitate. El nu vede când U
îndreaptă mâna spre bâtă şi liniştit îşi continuă
expunerea. La început pare totul că se desfăşoară în cadrul
unei atmosfere normale. Ia este cu sufletul la gură. Ţncet de tot se
retrage în spatele marelui tron din piatră, dar Ie stă falnic în
dreptul tatălui său, urmărind cu interes cele ce se petrec,
bănuind ce va urma. În primul moment U este descumpănit, neştind
cum să procedeze, gândind că poate nu ar fi bine să dea
dovadă de prea mare cruzime. În mintea sa se petrec fel de fel de procese
de gândire ceeace îl face să nu asculte ce vorbeşte tânărul din
faţa sa. Deodată îşi revine, atunci când aude afirmaţia
că oamenii nu sunt de acord ca centrul să fie mutat în afara grotei
şi brusc i se urcă sângele la cap, ochii i se holbează şi
muşchii îi joacă sub piele. Aproape inconştient ridică cu
repeziciune bâta, lovindu-l pe tânăr drept în creştet,
sfărămându-i ţeasta. Femeile şi parte din bărbaţi
încep să urle şi să se agite. Imediat oamenii lui U fac
roată în jurul lor, despărţindu-i în grupuri mici. Ia fuge
îngrozită în camera ei urmată de câteva femei care îşi dau seama
că această femeie a acestui om crud şi neîndurător are
suflet. Încă de la început s-au legat oarecum de ea cu toate că i-a
luat locul Inei, dar nedorit, neştiind de cele petrecute. Ie în schimb se
uita cu plăcere cum pedepseşte tatăl său pe cei care îi
stau în cale. U încă nu şi-a revenit, stă ţeapăn în
poziţia în care se afla când a lovit, privind oarecum mirat în jur. O
mulţumire puternică îi cuprinde sufletul ca de fiecare dată când
consideră că a procedat bine şi în folosul său. Dar, îşi revine tot atât de repede când constată că
revolta din sală ia proporţii. Bărbaţii din garda veche au
reuşit să se regrupeze, căutând să spargă peretele de
apărători care s-au postat în faţa lui U, apărându-l. Sir
nu se alătură atacatorilor, dând încă odată dovadă de
slăbiciune. A văzut multe de când a venit U şi ştie ce îi
aşteaptă pe cei care caută să-l înfrunte. Dealtfel a
văzut când a fost ucis Rauta şi asta i-a ajuns. Cei câţiva care
au pornit să-şi răzbune camaradul ucis, văzând că
şeful lor dă dovadă de slăbiciune faţă de cel
care singur s-a instaurat ca şef, renunţă la acţiune, mai
ales că în faţa lor s-a format un zid de nepătruns, dar nici nu
mai pot da înapoi; sunt prinşi ca într-un cleşte tăindu-li-se orice
posiblitate de retragere. Slugarnic, Si vine şi se aşează în
spatele lui U, în aşa fel ca să fie văzut şi nu se
înşeală, U îl priveşte şi îi ordonă ca imediat să
facă în aşa fel ca să liniştească spiritele. Cuprins
de o teamă cumplită acesta începe să strige celor din garda pe
care o conduce să se retragă imediat, ceeace dealtfel este cu totul
inutil, în primul rând fiindcă din cauza vacarmului de nedescris nu se
poate auzi nimica şi în al doilea rând revolta a fost aşa şi
aşa reprimată. Când totul se mai linişteşte, oamenii din
grota mare sunt împinşi de oştenii lui At în fundul sălii
şi tinuţi la distanţă, chiar şi cei care nu au avut
nici o intenţie de a se revolta. U nu se mişcă de la locul
său, este înconjurat de câţiva bărbaţi şi priveşte
cum face At ordine, aprobând toate acţiunile sale. În
faţa sa zace cadavrul celui ucis, într-un lac de sânge. Ie s-a amestecat printre oşteni, ajutând la reszabilirea ordinei.
Numai bătrânii preoţi în frunte cu Ritit nu s-au mişcat de la locurile lor,
simţindu-se aici în siguranţă. At îi dezarmează pe
revoltaţi, le ia suliţele şi-i duce în faţa lui U,
obligându-i să se aşeze în genunchi în faţa sa.
Ţnfricoşaţi aceştia execută întocmai ce li se cere,
uitându-se rugător la cel mare. Fiecare este ţinut de ceafă de
către un oştean. U coboară cele câteva trepte, ocolind cadavrul,
îndreptându-se cu bâta în mâna spre ei. Ajuns în faţa lor se opreşte
pentru o clipă, apucă cu brutalitate pe cel care stă mai
aproape, îl târăşte până în centrul sălii şi, pentru a
doua oară într-un interval scurt de timp, loveşte cu putere şi-i
sfarmă ţeasta, cu atâta repeziciune că, condamnatul nici nu a
avut timp să se apere, atât de fulgeratoare a fost acţiunea. De data
asta el îşi păstrează sângele rece, arătând cu degetul pe
cei ucişi, spunând că oricine va căuta să-i stea în cale va
păţi acelaş lucru, şi, ca să arate că ştie
să fie şi îngăduitor, îi eliberează pe ceilalţi
după ce le stoarce promisiunea că niciodată nu vor mai
căuta să se revolte, apoi îi goneşte din grotă pentru
totdeauna. Cu aceasta se termină dramatica adunare în cursul careia U şi-a
consolidat din nou poziţia prin forţă, cu preţul a
două crime odioase. Încetul cu încetul spiritele se liniştesc şi
fiecare se duce la locul său în tăcere. U se îndreaptă spre
încăperea sa, înconjurat de o pază puternică. Seara aceasta o
petrece cu Ia şi Ie precum şi cu bătrânii Sin,Si si Arh, iar ca
să nu-i sfideze cu totul pe antarieni, îl pofteşte şi pe Sir
care se simte onorat că este primit în cercul celui mare. At nu poate veni
fiind ocupat cu menţinerea ordinei, deoarece la aflarea celor petrecute,
oamenii din vale au început să se agite. Până în cele din urmă
şi aici intră toate în normal, nimeni nevrând să aibe
neplăceri. U este mulţumit că a reuşit fără prea
multe dificultăţi să înlăture pe toţi cei care ar fi
putut să-i stea în cale, iar cei care au rămas lângă el îi sunt
devotaţi. Știe totuşi că parte din ei o fac de teamă,
principalul este însă că îl are pe At alături şi mulţi
din bărbaţii din tribul său de origine, cu ajutorul cărora
poate să-şi menţină poziţia câştigată.
Însă pentru aceasta trebuie să-i mulţumească, să le
dea mai multe drepturi faţă de alţii, porţii mai mari din
roadele vânatului şi grote mai bune.
Din ziua ceea
furtunoasă totul pare că intră în normal. Oamenii se duc la
vânătoare să-şi agonisească hrana cea de toate zilele,
femeile pregătesc fierturile pentru mâncare, culeg ierburile
trebuincioase, iar cele venite caută să se adapteze noilor
condiţii de aici. Unele au adus chiar seminţele plantelor pe care le
semănau, a căror grâne le macină ca să facă turte
coapte la foc. Pentru asta umblă prin împrejurimi să caute lucuri
unde să le semene, spre marea mirare a femeilor de aici. Astfel se unesc
două culturi care îşi dau una alteia ştiinţa lor, formând
un nou amalgam de cunoştiinţe care nu pot decât să fie spre
avantajul tuturor. Duşmanii care apăruseră la un moment dat au
plecat, renunţând să-i atace, probabil din cauză că
şi-au dat seama că sunt prea puţini pentru asta, iar viaţa
din grota mare îşi continuă cursul normal, din punctul de vedere al
lui U, deoarece mare parte din cei care l-au înconjurat pe Rit au fost
goniţi, refugiidu-se în grotele vecine, iar alţii au plecat de
bunăvoie, de frică. Cei care au rămas au dat dovadă de
supunere faţă de noua orânduire, printre care şi mare parte din
femeile care au fost în anturajul Inei; şi-au dat seama că Ia este o
fiinţă ştearsă, fără ascunzişuri,
căreia nu-i plac brutalităţile, fapt pentru care acceptă
s-o servească. Lui U îi convine situaţia fiindcă îl
scuteşte să mai caute altele, şi pedeasupra le cunoaşte
bine. Mulţi nu mai sunt dintre cei care au fost în anturajul lui în
aşezarea din care a plecat. Unta şi-a dat seama până în cele din
urmă că nu are nici un rost să continue legătura cu Ie, în
primul rând din cauza vârstei, fiind cu multe perioade de ploi şi
uscătură mai în vârsta ca el şi în al doilea rând îi este
teamă de U. Dealtfel nici Ie nu prea s-a mai uitat la ea de când au ajuns
aici, spre mulţumirea lui Ia şi al ei că a scăpat de sub
teroarea lui. De când a aflat că An a fost ucis de către U nu mai
îndrăzneşte să dea cu ochii de cel mare, iar de când a venit în
valea Antari s-a retras în una din grote, împreună cu mama ei, care fiind
foarte bătrână necesită îngrijire. Din cauza lungului drum
făcut până aici nu mai poate bine umbla şi nici nu mai vede
bine. În sinea ei însă, Unta nu a pierdut speranţa că se va
putea răzbuna odată, mai ales după ce l-a întâlnit pe Ur I. În una din zile se
plimbă în josul văii împreună cu câteva femei antariene cu care
s-a împrietenit, care au pus-o la curent cu tot ce s-a petrecut de când a sosit
U cu ai lui, bineînţeles cu multe înflorituri şi exagerări,
deoarece le ştiau din mâna a doua, din auzite dela una din femeile Inei
care acuma o serveşte pe Ia. Din cei care au mai rămas din palatele
din centrul aşezării părăsite, numai Tec o mai
frecventează, mai mult din spirit de solidaritate pentru faptul că a
fost dat jos şi înlăturat de la conducere de către At. De atunci a prins ură pe el, jurând că se va răzbuna.
Văzând că şi Unta nutreşte aceleaşi sentimente, se
aliază cu ea, formând un nucleu de rezistenţă împotriva celui
mare, dar nu din punct de vedere al reintroducerii libertăţii şi
a dreptăţii, ci ca cei ce nu mai sunt în graţiile lui şi nu
mai puteau uza de avantagiile ce le-au avut, ceeace în limbajul modern se
numeşte dizidenţi, fiind dizidenţii timpului acela imemorial.
Din punct de vedere etic şi moral, dizidentul este unul care după ce
a servit o cauză nedreaptă pentru o serie de avantagii, cade în
dizgraţie fără să mai beneficieze de acestea, dupăce
şi-a trădat semenii printre care a trăit; odată ce
ţi-ai trădat cauza şi conştiinţa pentru un blid de
linte rămâi un trădător, egal din ce punct de vedere este
privită problema, indiferent de scuzele ulterioare, quod erat demonstrandum.
Dar să revenim la viaţa acestor oamenii din acele timpuri a
căror viaţă şi fel de trai nu putem decât să le
bănuim, comparându-le cu cele ce se petrec în zilele noastre într-un stil
incomparabil mai mare. Azi toate mârşăviile, crimele şi
intrigele sunt mai rafinate şi mai mârşave prin aceea că se
petrec sub o mască de perfidie. Homo homini lupus.
Serile, cei trei, Unta,
Tec şi Ur I pot fi văzuţi împreună în grota mică la
marginea văii în care locuieşte batrânul vraci cu câţiva
bărbaţi şi câteva femei bătrâne care nu-şi dau seama
ce fac cei ce uneltesc. Sir a încetat să ţină legătura cu
bătrânul, aşa că întâlnirile tainice nu se cunosc în grota mare.
Dacă U ar fi ştiut de ele, i-ar fi ucis pe toţi fără
nici o discuţie şi fără să ţină seama de
persoanele în cauză. Dar Ur I nu face numai să uneltească, ci îşi
vede în continuare de practicile sale vrăjitoreşti, fiind foarte
apreciat pentru asta de către antarieni, care îl vizitează în
număr mare, zilnic, pentru a afla viitorul, pentru a vindeca pe bolnavi
sau multe altele la care se pricepe de minune, mai ales tinerele fete care vor
să ştie în ale dragostei, sunt clientele lui. Din când în când se duc
departe, în afara văii, la bătrânul sihastru la care fusese Ina când
a fost capturată de U. Bătrânul acesta duce o viaţă
solitară şi se spune despre el că are puteri oculte foarte mari.
Unii pretind că poate decima o aşezare întreagă numai din
privire. De când a murit Ina în mod misterios, cei din anturajul lui Ur I
pretind că bătrânul sihastru i-ar fi prezis moartea tragică, dar
că ea nu a vrut să ţină cont de sfaturile sale. I s-ar fi
spus că un om puternic va pune stăpânire pe sufletul ei, ca apoi s-o
ucidă cu mâinile altuia. Aceasta i-ar fi fost spus de Asio zeul
răului care se dă drept Us şi care rezidă în U. Deocamdată
însă Ur I nu are nici un interes să facă publică
această veste, deoarece este sigur că U l-ar ucide fără
doar şi poate, aşa că se rezumă doar în a organiza în cele
mai mici amănunte asasinarea sa.
Ritit a fost menţinut ca mare preot, în
primul rând fiindcă este unicul care cunoaşte în detaliu toate
ceremoniile, ştiind să le oficieze şi în al doilea rând
înlăturarea sa ar da naştere la vii nemulţumiri, ceeace nu este
indicat după tensiunile din ultimul timp şi apoi el a dat dovadă
de totală supunere, ceeace lui U îi convine de minune. Mai ales când Sir
este numit unul din adjuncţii lui At, Ritit este în culmea fericirii
şi îşi propune să-l ajute pe marele şef aşa cum a
făcut cu fratele lui. Dealtfel el nu este prea convins că U ar fi
fost acela care a pus la cale uciderea lui Rit, ci crede că a fost victima
unui accident şi apoi este adeptul unei conduceri absolutiste,
centralizate la maximum, fiind de foarte multe ori în dezacord cu Rit, care
avea vederi mai liberale. Metodele lui U îi plac oarecum şi
găseşte că acestea nu pot să ducă decât la prosperitatea
celor cărora li se impune un anumit fel de trai, chiar în contra
voinţei lor. Ceilalţi patru preoţi de care este înconjurat sunt
cu totul insignifianţi, sterşi, pe care nu-i întrebuinţează
decât ca ajutoare la oficieri. Doi din ei sunt rude apropiate ale fostelor
căpetenii înfrânte de Rit.
Se formează astfel
încetul cu încetul în grota mare o nouă adunătură de profitori
care nu fac nimica toată ziua, huzurind pe spinarea muncii
vânătorilor, a femeilor care lucrează peticele de pământ din
vale şi a celor ce le ţes îmbrăcăminţile. Antarienii
cunosc o plantă, asemănătoare cu cea culeasă de femeile din
aşezarea părăsită, dar ei o cultivă pe petice mici de
pământ. Grăunţele culese le sfarmă între două pietre
prin lovituri repetate, amestecă făina astfel făcută cu
apă şi pun coca pe pietre fierbinţi pe care apoi o
mănâncă cu carnea friptă sau crudă, adusă de
vânători. Dar, în ultimul timp au adoptat şi grăunţele
aduse de cei veniţi care le plac mai mult, nefiind atât de tari după
copt. Această treabă este lăsată pe seama femeilor care
trudesc din greu ca să obţina slabele recolte, dar totuşi
suficiente pentru toată lumea acelei epoci în care oamenii erau foarte
puţin pretentioşi. Și apoi ele trebuiau în afară de asta să
crească copiii, să se ocupe cu cele necesare traiului, al
îmbrăcăminţii bărbaţilor lor şi alte
necesităţi. Totul era ca oamenii să-şi menţină
viaţa cu puţinul pe care îl puteau culege femeile, şi dacă
îl aveau nu era nici un motiv de nemulţumire, ceeace era cazul în
această vale excesiv de bogată. Dar cei din grota mare sunt
mulţi, bărbaţi şi femei care trebuie aprovizionaţi cu
produse, alimente şi toate cele necesare traiului, ori nemuncind şi
huzurind, urmează ca pentru ei să muncească alţii, ceeace
înseamnă că ei exploatează munca altora, că trăiesc pe
spinarea celor mulţi, cum gândesc unii, dar dacă Us aşa
doreşte, aşa să fie, gândesc cei mai mulţi şi
continuă încă multe zeci de mii de ani să se lase
exploataţi de câţiva şarlatani. Revolte au avut loc în toate
timpurile, până în negura cea mai depărtată a omenirii, dar de
fiecare dată au învins cei de sus, bineînţeles cu ajutorul
acoliţilor lor şi a acoliţilor ai acoliţilor, până
când marea gloată de oameni s-a trezit ca în zilele noastre o parte a
aşa zisei omeniri civilizate să trăiască în libertate
şi democraţie. Dar, din păcate mai există multe exeplare în
lumea de azi, de unii care s-au cocoţat în fruntea unor popoare,
considerând că numai ei singuri pot dispune asupra lor, dar va sosi timpul
când asemenea exemplare să poată fi înlăturate şi puşi
să muncească cot la cot cu cei mulţi, cu condiţia ca
această trecere să se producă în mod civilizat, fiindcă
să nu uităm că sângele sânge cere.
Cei din grota mare au
luat exemplul oamenilor lui U şi s-au obişnuit să nu
reacţioneze la nedreptăţile care s-au instaurat de la venirea
lui. Multe s-au uitat şi aproape în fiecare seară au loc petreceri
fără sfârşit, urmate de orgii cum nu s-au mai văzut, toate
acceptate tacit de U care, câteodată când are timp, ia şi el parte. Pentru a aproviziona pe aceşti exploatatori au fost organizate grupuri
de oşteni care merg prin vale strângând de la oameni toate cele necesare
pentru grota mare. Fiecare este obligat să dea o parte din ceeace are.
Vânătorile nu mai au loc ca odinioară pentru întreaga aşezare,
ci oamenii organizează grupuri, grupuri care aduc carnea necesară
pentru a se face faţă cotelor ce trebuiau să le predea, trebuind
deci să muncească mai mult, să aducă şi raţia
celor din grota mare. Bătrânul Ritit nu vede nimica rău în toate
acestea, fiind chiar de părere că acest fel de a se proceda nu-i
indisplace lui Us, din contra, de acum încolo trebuie organizată în
fiecare an o nouă ceremonie care să întruchipeze actul care dă
viaţă omului şi a tuturor fiinţelor vii şi chiar a
plantelor. Problema care se pune după ce au venit oamenii lui U este
că la ei cel ce le făureşte pe toate este Inti iar aici Us, ori
asta trebuie neapărat stabilit, cine este cel ce le făureşte pe
toate. Ritit convoacă pentru asta pe batrânii, Sin, Si, Arh şi
câţiva din anturajul său. După lungi discuţii se ajunge la
concluzia că Us şi Inti sunt aceeaşi persoană, că
totul depinde de felul cum se pronunţă, dar având în vedere că
cei de aici sunt mai numeroşi este bine să-l numească
totuşi Us. Prima ceremonie a ţinut mai bine de trei zile, numai în
grota mare, la care au fost aduse şi femei din vale, fără
alegere, antariene şi cele venite, ceeace a provocat nemulţumirea
unor bărbaţi, însă fără prea mare
importanţă. Orgia s-a desfăşurat sub semnul religios în
numele lui Us, aşa că nimeni nu a îndrăznit să obiecteze
ceva de frica consecinţelor, atât pământeşti din partea celui
mare, cât şi nepământeşti, din partea lui Us, prin aceea că
cei ce se revoltă împotriva lui nu vor mai merge la el după moarte.
Ritit a avut grijă să-i făcă să înţeleagă
aceasta. Cu toată bătrâneţea sa patronează ceremonia
până la sfârşit. U asistă dar nu permanent, vine şi
pleacă, însă pe Ia nu a lăsat-o să ia parte, din motive
lesne de înţeles. Dealtfelea ea nici nu ţine să ia parte. Ie în
schimb a fost foarte activ în tot acest timp. A adus cu el o mare cantitate din
băutura Untei care a provocat tuturor o stare euforică de totală
beţie, transformând până în cele din urmă ceremonia într-o
adunare scabroasă. Deoarece celor de aici le-a plăcut atât de mult
această băutură au plecat în zilele următoare mulţi
bărbaţi din grota mare să caute acele fructe din care se face
băutura şi le găseşte, spre marea lor bucurie.
In lunile următoare
U este foarte activ. Lasă aproape în întregime conducerea din grotă
pe mâna bătrânilor Ritit, Sin şi Si, care între timp s-au
împrietenit, iar el împreună cu At şi Arh cutreieră valea în
toate direcţiile pentru găsirea unui loc unde să
construiască centrul din valea Antari, aşa cum a anunţat.
Deasemenea trimite mici grupuri în cercetare prin împrejurirmi şi chiar
mai departe să vadă dacă nu cumva îşi fac apariţia
şi alţi oameni pe care să-i supună, dar nu ca cei
sălbateci pe care i-a învins At. Dar, toate aceste incursiuni nu au dat rezultate
şi atunci organizează o expediţie mai mare sub comanda lui Tec,
care aflând vestea are mai întâi intenţia să refuze, dar orgoliul
este mai tare şi în cele din urmă acceptă, fapt care îl
determină să nu mai meargă la adunările din grota lui Ur I.
Dacă va avea reuşită se va acoperi de glorie şi atunci va
fi din nou apreciat, gândeşte el şi nici nu caută să
explice conspiratorilor motivul pentru care nu-i mai frecventează, dar
nici nu-i trădează, nu se ştie niciodată, poate odată
tot o să aibe nevoie de ei, atitudine specifică lichelelor. În zilele
următoare îşi alege un mare număr de bărbaţi, din cei
cu care a mers de atâtea ori la vânătoare în absenţa lui U, iar la
sugestia lui At ia şi câţiva antarieni. Plecarea are loc într-o
dimineaţă frumoasă în prezenţa lui U şi a antarienilor
care nu pricep prea bine ce urmăreşts cu asta, deoarece nimeni nu
vrea ca peste cei deja existenţi să fie aduşi şi
alţii, mai ales că în ultimul timp s-au înmulţit cu oamenii lui
U, ceeace dealtfel nu s-a simţit prea mult, dar dacă vor mai veni
şi alţii, atunci resursele se vor împuţina repede. Ori, cum
această oază bogată se află în mijlocul unei regiuni destul
de aride şi sărace, ar însemna să plece în locuri mai
îndepărtate să-şi caute cele necesare traiului. În fond însă,
nici U nu are intenţia să aducă alţii aici, ci, în caz
că i-ar găsi, i-ar supune, păstrându-şi valea bogată
Antari ca centru. Itinerarul este ales în direcţia opusă de unde au
venit, înspre locuri necunoscute de cei de aici, acolo unde nu au ajuns
niciodată pentru a vâna. Oamenii s-au pregătit pentru un drum mai
lung. Femeile au confecţionat pungi din piele pentru apă şi
alimente. Tec este în culmea fericirii, însfârşit va putea să arate
ce este în stare. Grupul său este destul de mare, format din
bărbaţi aleşi, printre care şi cei cu care a venit U în
valea Antari, deci experimentaţi în asemenea expediţii, mai ales
rezistenţi. Spre surprinderea sa i s-au alăturat mai mulţi
antarieni care au ţinut să-i însoţească. Cu câteva zile
înainte de plecare U l-a învăţat pe Tec cum să umble şi ce
să facă atunci când o să întâlnească oameni, iar dacă
aceştia vor fi prea numeroşi, atunci să repereze locul, să
se întoarcă, iar el va porni personal cu o armată puternică
să-i cucerească. Tec este mândru de
încrederea care i se acordă, norocul îi surâde din nou. Se va face şi
de data asta util, ca atunci când a doborât mamutul, gonindu-i pe ceilalţi
care fugeau spre aşezare.
Expediţia
lui Tec
În
prima zi se umblă mult; trec printr-o regiune aridă, stâncoasă,
cu vegetiaţie săracă, iar seara se zăreşte la orizont
o dâră verzuie, o regiune încă foarte depărtată. Antarienii care îi însoţesc cunosc locurile, iar la vederea lor se
bucură. Povestesc că vin câteodată până aici să vâneze
animale mari care mişună la tot pasul, parte din ele periculoase
şi de fiecare dată când atmosfera este clară, se vede dâra
verzuie la orizont, până unde însă nu au fost niciodată. În acea
zi fac popas mai devreme, în jurul lor mişună fel de fel de animale
din care unele cu colţi uriaşi, cu aspect fioros, pe care oamenii lui
U nu i-au văzut niciodată, dar ei fiind mulţi, nu sunt
atacaţi. Câteva din acele cu coarne sunt totuşi vânate pentru
provizii, având în vedere că de aici începe necunoscutul pentru ei. A doua
zi se umblă aproape neîncetat, se înoptează din nou iar a treia zi
spre seară ajung în regiunile care s-au văzut de departe. Se face
tabără între cele două regiuni şi dimineaţa marele
grup pătrunde în iarba înaltă care ţine cât se vede cu ochii. Peste
puţin timp aproape că nici nu mai pot fi văzuţi. Un moment
Tec se sperie să nu devină periculos în cazul unui atac prin
surprindere de către oameni sau fiare, dar aşa ceva nu are loc. Se
înaintează încet în grup compact; iarba după ei călcată în
picioare formează o dâră lată, se dau ordine precise ca niciunul
să nu se depărteze prea mult să nu atragă fiarele
sălbatice care fug din calea unui număr aşa de mare de oameni
gălăgioşi, atacând totuşi pe răzleţi. Spre prânz
se face un mic popas, se duce un grup să vâneze pentru
reînprospătarea alimentelor care încep să se strice, se strânge
apă de prin bălţile limpezi care le apar în drum, iar seara se
face din nou tabără pe o ridicătură de unde se poate vedea
la o oarecare distanţă. Se aprinde un foc mare în centru de
către antarieni care cunoşteau facerea lui prin frecare, ceeace
oamenii lui U nu ştiau încă. Spre marea disperare a lui Tec şi a
oamenilor care sunt zgâriaţi şi parte chiar răniţi de unele
plante cu frunze ascuţite şi tăioase care le-au tăiat
pielea. La unii încep rănile să se umfle şi să doară,
dar spre norocul lor au câţiva prin pungile lor ierburi care vindecă,
din cele culese de femei, pe care le-au luat cu ei. Se mai stă aici un
timp pentru odihnă şi îngrijirea celor bolnavi, iar apoi se
porneşte din nou. Se pătrunde într-un teritoriu mai arid şi se
merg alte şase zile, înaintându-se destul de încet, dar în una din zile
când cu toţii sunt la capătul puterilor, avandgarda ajunge într-un
loc unde se zăreşte o vale lungă cât se vede cu ochii,
înconjurată de păduri fără sfârşit. Bucuroşi,
primii care ajung aici scot strigăte de fericire. Tec aleargă imediat
într-acolo şi începe din nou să spere. Mai ales în ultima zi a avut
necazuri cu unii din ai săi şi cu câţiva antarieni care au cerut
întoarcerea. S-a purtat aspru cu ei, cu efect, însă nu a cutezat să
întrebuinţeze metodele lui U, din teamă de a pierde parte din ei. Dar
acuma după ce au parcurs lunga câmpie aridă, spiritele se mai
liniştensc, însă în faţa lor se află un necunoscut şi
mai mare în care vor pătrunde, deoarece niciunul din ei nu au ajuns
vreodată atât de departe. Este adevărat că nu au avut de suferit
din partea fiarelor, fiindcă sunt mulţi şi
gălăgioşi. Dar, oamenii sunt obosiţi şi cu corpurile
rănite. Se cere deci o oprire mai îndelungată pentru refacere,
înainte să pătrundă în aceste regiuni împădurite. Seara Tec
comandă tabără, trimite mai multe grupuri la vânatoare şi
în căutare de apă, iar cei rămaşi pregătesc terenul
pentru o şedere mai îndelungată. Vânătorii se întorc cu
prăzi bogate şi cu vestea că în apropiere se găsesc izvoare
cu apă rece şi bună de băut. Se aprind focurile care
luminează valea în jos şi se pun sentinele în patru colţuri.
După o odihnă de câteva zile se porneşte iar la drum. La început
Tec este descumpănit, neştiind în ce direcţie să
pornească. Nu mai poate uza de cunoştiinţele antarienilor,
fiindcă niciunul nu a mai fost prin aceste meleaguri, aşa că cel
mai bun lucru este să meargă pe firul văii unde curge un râu.
Uitându-se în jos vede că pe măsură ce avansează, valea se
lărgeşte. Din când în când apar prăpastii care
brăzdează valea de la un capăt la altul. Imense
turme de cornute, animale răpitoare şi pomi cu fructe bune de mâncat
sunt la tot pasul. Valea este mai largă ca Antari, mărginită cu
păduri cât vezi cu ochii, deci cel mai bun lucru este să meargă
dealugul văii, ocolind prăpastile. A doua zi grupul coboară o
prăpastie nu prea adâncă care dă în vale mai departe, oamenii
trebuind să umble în fir lung ceeace îi răsfiră pe o
distanţă mare, dar ei sunt mulţumiţi, deoarece valea
seamană cu valea lor Antari. Panta devine din ce în ce mai abruptă
iar spre seară ajung în fundul văii unde curge un râu cu o apă
rece şi limpede. Regiunea este încântătoare, ziua nu este nici prea
cald, nici prea rece, iar noaptea temperatura plăcută. Au trecut
atâtea zile de la plecare şi nu au întâlnit nici ţipenie de om. Numai
păduri, preerii şi prăpăstii stâncoase, iar peste tot
mişună animale mari şi mici, dar Tec nu se lasă, dacă
U are încredere în reuşita lui, trebuie să nu-l
dezamăgească. Va merge atâta până o să întâlnească oameni,
chiar de ar trebui să treacă multe apusuri şi
răsărituri de soare.
În zilele următoare
se umblă pe firul văii care coboară lin, iar din când în când
sunt obligaţi să coboare prăpăstii nu prea adânci dar
stâncoase. Până în cele din urmă valea se deschide iar larg şi
în faţa lor apare o câmpie cât vezi cu ochii, cu iarbă maruntă.
Din loc în loc pasc imense turme de animale cu coarne, din acelea care dau
lapte, lafel ca cele din Valea Antari, brăzdată de fiare sălbatice
şi mii de animale mici. Râul mititel la început, se măreşte pe
măsură ce străbate câmpia, alimentat de râuleţe
mărunte care vin dinspre dealurile din jur. Aici se face o nouă
haltă de două zile pentru refacere, ca apoi să se pornească
din nou la drum, la întâmplare, dar mereu înainte. Tec a învăţat de
la bătrânii Sin şi Si că o anumită luminiţă pe
cer nu se mişcă niciodată, de care te poţi folosi pentru
orientare; ţine minte că i-a
spus chiar dacă îi urmezi calea, având-o mereu înainte, poţi veni
înapoi întorcându-te cu spatele la ea. De fapt aşa a şi procedat de
când au intrat în regiunile complet necunoscute de ei şi de antarieni.
Nici n-a observat prea bine că vegetaţia s-a schimbat în ultimele
zile, că animalele nu mai sunt aceleaşi, iar serile aerul este mai
rece, fapt ce-i determină să doarmă băgaţi unul în
altul, să se acopere cu blănurile animalelor vânate, care nu mai sunt
aruncate, ci luate pentru acest scop. Tec observă că punctul luminos
de pe cer după care se dirijează se găseşte drept spre
partea opusă a capătului văii, deci trebuie să
strabată câmpia care se întinde în faţa lor.
În prima zi după o
pauză mai lungă, vremea este frumoasă şi merg mai mult ca
în oricare din zilele de la plecare. Uitându-se înapoi deabea se mai văd
munţii pe care i-au părăsit, însă a doua zi de dimineaţă
se iscă o furtună extrem de puternică, pe neaşteptate.
Torente de apă curg de sus, iar tunetele şi fulgerele
completează vacarmul. Oamenii se trântesc la pământ, se acoperă
fiecare cu ce are, dar inutil, apa se ridică formând băltoace mari,
destul de adânci. În mintea lor este zeul Us care îi anunţă că
au ajuns prea departe. că ar fi bine să se întoarcă. Pedeasupra
când totul încetează oamenii sunt uzi şi o deznădejde
cumplită îi cuprinde, aerul s-a răcit simţitor ceeace face
să tremure de frig. Tec este totuşi convins că cel mai bun lucru
este să meargă mai departe, dar unii murmură cerând întoarcerea,
însă peste un timp când apare din nou soarele, oamenii se mai
încălzesc şi spiritele se liniştesc. Din josul câmpiei bate un
vânt puternic rece. Ziua se fac opriri scurte, doar atâta cât să
mănânce şi să se odihnească, iar serile se alege
tabăra la adăpostul unor copaci sau ridicături de pământ
care se găsesc peste tot. Nopţile sunt friguroase, ceeace
provoacă acestor oameni de climă caldă chinuri în plus. Se fac
mereu focuri în jurul cărora se strâng unul lângă altul. Pe
măsură ce trece timpul Tec disperă şi el. sunt plecaţi
de mult, nici el nu mai ştie câte răsărituri şi apusuri de
soare au trecut şi tot nu au dat încă de ţipenie de om. Peste
tot numai animale pe care nu le-au mai văzut şi pedeasupra
nopţile devin din ce în ce mai lungi iar zilele scad, ceeace îi
înspăimântă pe toţi. Unii susţin că Us s-a
supărat pe ei, vrând să-i ducă în întunerec, ceeace
provoacă noi nemulţumiri. Noroc însă că zilele sunt
călduroase. Dar pedeasupra mor mai mulţi din ei de boli şi
oboseală. Morţii sunt pur şi simplu lăsaţi pe loc,
pradă fierelor. Până la urmă oamenii încep sa dispere şi
Tec trebuie chiar să înfrunte un început de revoltă. Când se
prezintă în faţa sa mai multi bărbaţi cu bâte, vociferând,
se sperie, dar la strigătele sale apar alţii care nu s-au
desolidarizat niciodată de el, formându-se două grupe opuse.
Ceilalţi privesc atenţi la ceeace va urma. Unii sunt pentru Tec, dar
cei mai mulţi doresc tainic ca toată această călătorie
inutilă să se isprăvească. Mai întâi caută să
lămurească lucrurile cu blândeţe, le explică
revoltaţilor că nu este bine ce fac, că tocmai acuma în aceste
locuri neprimitoare nu este indicat să fie dezbinaţi, dar
inutil, unul din ei se îndreaptă
ameninţător spre el vociferând, cerând imediata întoarcere.
Văzând că nu o poate scoate la capăt, se înfurie pentru prima
dată peste măsură, simte cum i se urcă sângele la cap
şi fără să-i mai pese de siguranţa sa, apucă bâta
şi cu o lovitură puternică îl răpune pe revoltat. Ceilalţi sar la el, dar adepţii săi sunt mai iuţi.
După o mică încăerare, atacatorii sunt înfrânţi şi
imobilizaţi. Pentru a arăta tuturor ce vor păţi cei care ar
căuta să procedeze lafel, cheamă oamenii să facă
roată în jurul lui, lovind în încă doi revoltaţi cu putere
fără însă să-i ucidă, ceeace de data asta are un efect
pozitiv. Oamenii se retrag, parte aprobând gestul, iar alţii murmurând,
principalul fiind că s-a dat un exemplu. Cadavrul celui ucis este aruncat
în râu şi totul reintră în normal. Pentru a le arăta că nu
le doreşte răul, că şi el este obosit şi agasat de
situaţie, comandă un popas de mai multe zile. Dealtfel asta a fost
şi intenţia lui iniţială, deoarece în faţa lor începe
o nouă regiune deluroasă cu păduri nesfârşite, cu arbori
necunoscuţi lor. Peste tot mişună animale mari cu păr lung
şi coarne, care atacă oamenii, putând să-i omoare dintr-o
singură lovitură cu capul. Fiindcă au carnea foarte bună de
mâncat, se porneşte zilnic la vânătoarea lor în grupuri mari. Oamenii
fac roată în jurul câte unuia care se rătăceşte de
turmă şi prin împunsături de suliţă îl răpune. În
afară de acestea întâlnesc urşi imenşi cari trăiesc în
grotele dealurilor din prejur, porci mistreţi şi alte animale care în
locurile de unde au plecat nu se găsesc. Toate au o carne foarte
bună, iar din pieile lor sunt confectionate nişte opinci şi un
fel de haine, care să-i apere de frigul nopţilor.
Peste o
săptămână se porneşte din nou la drum, înspre direcţia
unde se vede pe cer luminiţa. Nici aici nu dau de oameni, cu toate că
regiunile sunt bogate şi nu ar fi dus lipsă de nimica, dar frigurile
nopţilor îi face pe oemenii noştri să sufere cumplit, unii
îmbolnăvindu-se, slăbind din puteri pe zi ce trece, ceeace îl
îngrijorează pe Tec, fiindu-i teamă să nu rămână
până în cele din urmă fără oameni. Bărbaţii
aceştia nu se pricep prea bine să-şi confecţioneze din
blănuri îmbrăcăminte ci se înveleau cu ele pur şi simplu
peste umeri, aşa crude cum auf fost belite de pe animal. Fac la mijlocul lor găuri, apoi le leagă de mijloc cu coajă
de copac. Dar nimica nu-l sperie pe Tec în faţa ambiţiei sale de a
reuşi. Trebuie neapărat să găsească şi alţi
oameni în aceste locuri, fie ce o fi, căci altfel ar fi totul inutil
şi ar apărea în faţa lui U ca un incapabil, dacă s-ar mai
întoarce vreodată. A ajuns astfel la concluzia că este mult mai bine
să se afirme prin acte de bravură, aşa cum a făcut când a
răpus un mamut, decât să uneltească în compania unei femei
şi a unui bătrân. Aceste gânduri îi dau noi puteri, mai ales în
ultimele zile când ajunge şi el la concluzia că ar fi poate mai bine
să se întoarcă în loc să piară în aceste locuri în compania
a sute de duşmani. Pentru a nu mai avea neplăceri le vorbeşte oamenilor
spunându-le cuvinte de încurajare, explicându-le că tot ceeace se
întreprinde este în folosul lor, că cel mare ştie ce face, că în
definitiv ei nu au dreptul să discute dispoziţiile lui, el care este
fiul lui Us pe pământ, sau să se opună voinţei lui, prin
intermediul căruia îşi spune cuvântul Iane sau Us pentru antarieni,
atotfăcătorul şi ca să întărească mai mult cele
spuse, organizează o ceremonie de mulţumire, aşa cum o
făceau bătrânii Sin şi Si. Se aprinde un foc mare şi în
bătăile ritmice ale tam-tam-urilor ţopăie toţi în
jurul său, cântând imnuri de slavă. Antarienii care nu cunosc scest
rit îi imită în credinţa că se roagă acelei forţe
superioare care le făureşte pe toate şi pe toţi. În felul
acesta fiecare este mulţumit şi convins, inclusiv Tec, că de
acum încolo Iane sau Us îi va păzi, după cum este antarian sau din
oamenii lui U.
Din ziua aceea grupul
umblă mai bine, percurgând zilnic distanţe mari. Aerul devine din ce
în ce mai rece. iar vântul bate din când în când din direcţia spre care
merg. În una din dimineţi Tec aude în culcuşul pe care şi l-a
făcut pe care nu l-a părăsit încă, mult zgomot şi
ţipetele unora din oamenii săi. Când scoate capul afară
rămâne pur şi simplu stupefiat. Totul este alb iar din cer
coboară încet, legănându-se bucăţele de albeaţă,
care când ating faţa sau mâna unui om dispar, prefăcându-se în
picături de apă. Omanii îşi dau cu pumnii în piept, se
aruncă în genunchi, ridică privirile spre cer şi îşi
apleacă fruntea până la pământ. Nici el, temerarul Tec nu
ştie ce să creadă. Nu cumva s-a supărat Iane pe ei, trimiţându-le
albeaţa asta pe care nu o pot atinge, fără să dispară.
Oamenii nici nu au mai avut timp să se revolte, atât de speriaţi
sunt. Dar, spre fericirea lor, bucăţelele albe şi reci încetează
să mai cadă, dispărând şi de pe pământ. În scurt timp
totul ia iarăşi un aspect normal. Tec nu mai are curajul să
comande o nouă pornire, ceeace face să rămână în aceste
locuri mai multe zile. Dar, până în cele din urmă va trebui
totuşi să ia o hatărâre, deoarece aici nu pot sta, aceasta
neavând nici un rost şi apoi aerul rece îi îmbolnăveşte pe
mulţi, făcându-i inapţi chiar pentru vânători de
scurtă durată, la animale mici. Când să ia o hatărâre se
iveşte un alt necaz. Câţiva din oameni se îmbolnăvesc atât de tare că nici
vraciul luat cu ei nu poate să le mai ajute şi spre seară
îşi dau duhul. Noaptea îi urmează alţii, iar cei
rămaşi sănătoşi cad într-un fel de apatie, nici nu se
revoltă şi nici nu cer plecarea. Stau aşa parcă
blegiţi, cu privirile în depărtare, fără să fi
văzut ceva special. Boala se întinde repede, în fiecare zi mor
câţiva. dar, spre nocorul lor vraciul salvează situaţia.
Obsearvă că cei bolnavi se plâng de dureri cumplite în spinare,
că aceştia sunt cei care dorm noaptea cu faţa la foc. După
părerea sa, pe care o împărtăşeşte şi Tec,
aceasta se datoreşte faptului că Us îşi arată dezaprobarea
că s-au avântat până aici, trimiţându-le bucăţelele
albe şi reci care lipindu-se de spinările lor descoperite le
provoacă durerile din care se trage moartea. Dacă Tec nu va lua
măsuri, atunci Us îi va lua pe toţi la el. Și cum vraciul este
antarian, îi explică că este neapărat necesar ca unul din ei
să fie trimis prin intermediul focului la atotputernicul pentru a-l
îmbuna. În culmea disperării Tec se lasă totuşi repede convins,
mai ales că şi el a simţit odată durerea în spinare,
aducătoare de moarte, dar dormind mereu în mijlocul cetei, focul nu l-a
ars prea mult în spinare. Se hotăreşte deci ca în seara zilei să
aibe loc ceremonia, dar înainte de asta ordonă la sugestia vraciului, ca
focul să nu se mai facă în centru ci roată în jurul
aşezării unde se înoptează, în aşa fel ca
bucăţelele albe să nu poată atinge spinările
oamenilor. Deasemenea se construiesc colibe din crengi de copac, acoperite cu
crengi cu frunze mici, deoarece prin aceste locuri nu se găsesc din acelea
mari cum sunt în locurile din care au plecat, putându-se face din două
trei un adăpost foartre bun. Această măsură salvează
situaţia fiindcă îi fereşte de frigul nopţii, dar în mintea
lor numai sacrificiul uman i-ar putea salva.
Tec, după un moment
de gândire acceptă ideea vraciului şi este de părere ca unul
foarte bolnav să fie trimis la Us. Anunţă deci pe toţi
că se va face o rugă către atotputernicul. Seara se aprinde un
foc mare în centru, iar în tam-tam-urile ritmice ale tobelor, cei care mai sunt
în stare ţopăie fără convingere în jurul focului, implorând
bunăvoinţa celui de sus. Faptul că unul bolnav va fi trimis la
Us pentru unii şi Iane pentru alţii este ţinut secret până
în ultimul moment. Pentru a reuşi, Tec îşi face câţiva complici,
lansând zvonul că va trimite pe unul din ei la cel care le-a făcut pe
toate să ceară ajutor, însă nu spune sub ce formă. Când
dansul este în toi, însă nu prea furtunos, se duce însoţit de cei
care s-au oferit să-l ajute, apucă pe unul care zace şi pare mai
bolnav ca ceilalţi, care deabea se mai poate ţine pe picioare, lipsit
aproape complet de conştiinţă. Acesta nu opune nici cea mai
mică rezistenţă iar când ajung cu el în faţa focului,
vraciul se aruncă în genunchi, ridică mâinile în sus, se apleacă
până atinge cu fruntea pământul, apoi se îndreaptă spre cel
bolnav care nici nu-şi dă seama prea bine ce se petrece cu el, îl
împunge cu o suliţă în dreptul inimii şi-l azvârle în
văpăile focului. Totul s-a întâmplat cu atâta repeziciune, că
sacrificatul nici nu a avut timpul să ştie ce se întâmplă cu el.
Dealtfel era atâta de bolnav că nu mai avea decât
maximum o oră de trăit. Ceilalţi continuă să
ţopăie cu frenezie, iar oamenii lui U care nu erau
obişnuiţi cu sacrificii umane rămân oarecum şocaţi. Li se explică totuşi că în felul acesta cel ars merge la
Iane unde va cere ca bolile să-i lase în pace. A doua zi nu moare nimeni,
dar nici mai departe nu se poate încă merge, spre disperarea lui Tec.
Dealtfel vremea se înrăutăţeşte şi începe din nou
să ningă. Împreuna cu vraciul, pe care îl ţine în
permenenţă lângă el, organizeaza cu ajutorul oamenilor colibe
trainice şi strânge cantităţi mari de lemne pentru
întreţinerea focurilor care în credinţa lor îi apără de
moartea fulgilor albi, prin aceea că ele dispar în preajma lor, dar mai
ales că cel saceificat a ajuns acolo unde trebuie. Peste câteva zile
până şi cei mai bolnavi se simt mai bine, dar oamenii stau
tolăniţi în culcuşurile lor, acoperiţi cu blănuri,
tremurând de frig. Din când în când ies numai pentru nevoi şi
întreţinerea focurilor. Până la urmă se isprăvesc
proviziile şi apa din băşicile din piele. Tec formează la
repezeală un grup mai mic, din cei mai rezistenţi, cu care
pleacă el însuşi la vânătoare, însă se întoarce cu atâta
cât putea duce, insuficient pentru toţi, ceeace provoacă din nou
nemulţumiri. De data asta înţelepciunea sa linişteşte
spiritele. Nevoia l-a învăţat în ultimul timp, că trebuie
să aibe o atitudine împăciuitoare faţă de oameni, dacă
vrea să scape, mai ales că majoritatea sunt în culmea disperării
din cauza situaţiei în care se găsesc. Dealtfel nu au încetat nici o
clipă să creadă că bucăţile albe care cad din cer
sunt trimise de atotfăcătorul ca să-i pedepsească, iar serile
pot fi văzuţi în jurul focului, aplecându-se de mai multe ori până
ating cu fruntea pământul, invocându-l pe Us sau Iane, în speranţa
că-i va ajuta. Până la urmă Tec este hotărât să
găsească o cale să iasă din impasul în care a intrat.
Zilele trec, zăpada se depune pe pământ, tălpile le dor când
ating recele ei şi nici o şansă nu se arată. Nu este mai
puţin adevărat că şi el este convins că au fost
pedepsiţi de Iane, totuşi este hotărât să facă în
aşa fel să scape din încurcătura în care a intrat,
fără a se simţi vinovat de ceva, atât faţă de
aceşti omani cât şi faţă de U când se va întoarce.
Împreună cu vraciul lansează zvonul că i-a apărut în vis
cel care le face pe toate, anunţându-l că sacrificiul a ajuns la el
şi i-a spus că oamenii nu vor să piară, că au pornit
să afle alţi oameni pe care nu-i cunosc, că toate acestea se fac
din voinţa lui U, reprezentantul său pe pământ. Vraciul
povesteşte asta primului întâlnit, atrăgându-i în acelaş timp
atenţia să nu sufle nici o vorbă, ştiind că acesta va
face tocmai contrarul. Astfel, până seara toată lumea cunoaşte
secretul, dar nimeni nu îndrăzneşte să-l spună pe
faţă, deoarece imediat ce unul a spus-o altuia i-a atras şi
atenţia să nu o transmită mai departe. Tec constată că
invenţia a avut efect. La rândul său multumeşte seara
atotputernicului că l-a inspirat şi viaţa începe să pulseze
aproape normal. Încetul cu încetul încep oamenii să se descurce, sunt
oameni doar. Deoarece nu le mai cade totul în braţe, fără prea
multă muncă, ca în regiunile calde de unde vin, unde nu trebuiau
să gândească prea mult. Pentru a supravieţui trebuie
să-şi pună gândirea în aplicare, cum să facă să
se ferească de frig, cum se confeţionează
îmbrăcămintea din blănurile animalelor vânate, nu numai să
te înveleşt în ele. Unul din ei ştia că unele femei
întrebuinţează oase subţiri care la un capăt sunt
găurite, în care se introduc piei tăiate subţire cu care se
ansamblează blănurile care acoperă atât corpul cât şi
mâinile, care se imbracă
peste cap, dar asta nu este totul, vor mai avea de multe ori ocazia
să-şi pună creerul la încercare pentru a nu muri pur şi
simplu din cauza bucăţelelor albe care cad din cer. Apoi după un
timp nu mai au plăcere să mănânce carnea crudă ci numai
friptă la focurile care ard în permanenţă, ceeace dealtfel nu
era ceva nou, fiindcă atât antarienii cât şi cei ai lui U cunoşteau
această metodă de a frige carnea.
Tec îşi dă din
ce în ce mai mult seama că pe măsură ce trece timpul pierde
orice posibilitate de a continua expediţia, deoarece vremea se
răceşte, iar bucăţelele acelea albe cad aproape zilnic,
fără să mai dispară când ating pământul, ca până
în cele din urmă să îmbrace întreg peisajul într-o mantie albă
care se îngroaşe pe zi ce trece. Oamenilor nu le mai este frică
şi pun mâna pe zăpadă fără reticenţe. Nu s-au mai
îmbolnăvit şi niciunul nu a mai murit din cauza lor. Cu boala care a
bântuit cu multe zile şi nopţi în urmă au pierit apropape
treizeci de oameni, destul de mulţi pentru numărul lor. Hrana li se
compune numai din carne, verdeaţă nemaifiind de la o vreme. Până
şi copacii şi-au pierdut frunzele, ceeace le nedumireşte la
culme, dar în fond nu-şi mai fac probleme, devreme ce nu li se
întâmplă nimica rău din asta. Cel mai bun lucru este să
aştepte să vadă ce va urma, ceeace şi fac neavând încotro,
cu toate că unii mai sunt de părare să se întoarcă în Valea
Antari. Revolte nu mai au loc, deoarece cu toţii consideră că
acestea nu pot decât să le ducă la o pieire sigură, singurul
lucru este să se ţină uniţi în jurul lui Tec, care este
reprezentantul celui mare. Oamenii nici nu-şi pot închipui cât de mult au
înaintat spre nord. Pe nesimţite au ajuns până în regiunile cu
climă mult mai rece, unde diferenţa dintre vară şi
iarnă este mai mare, ceeace înseamnă că au avansat în jur de o
mie de kilometri, zece grade latitudine. Spre norocul lor însă nu sunt
prea la nord; aici iarna nu ţine prea mult căci în curând zăpada
se topeşte sub bătaia fierbinde a razelor solare. Deocamdată
zilele calde alternează cu cele reci şi din când în când cad fulgi de
zăpadă care de data asta se topesc repede.
După o şedere
multe nopţi şi zile, găseşte Tec că în fine a sosit
momentul să pornească mai departe. Nu are curajul să ia
altă direcţie decât luminiţa de pe cer care i-a
călăuzit până acuma, în momentele când a fost vizibilă,
deoarece simţul orientării nu le este prea dezvoltat, în primul rând
fiindcă niciodată când erau încă nomazi nu mregeau într-o
anumită direcţie cu scopul de a reveni la locul de plecare, ci
hoinăreau pe unde apucau, fără să le fi păsat pe unde
trec şi fără să fi avut un interes mai mare sau mai mic
pentru un anume loc. Cu toate acestea din tribul din care face el parte, precum
şi cei iniţiali care l-au adoptat pe U nu au ajuns niciodată
atât de departe, spre nord, ceeace se poate compara cu marile expediţii de
descoperire din perioadele istorice. O întâmplare cu totul ieşită din
comun face ca Tec să fi trecut printr-o limbă destul de îngustă
de pământ, formată în urma unei mişcări tectonice recente,
prin care nu au mai trecut oameni niciodată până acuma. Nu şi-au
dat seama de asta, fiindcă nu au zărit marea şi nici nu au
simţit prea mult schimbarea climei, decât atunci când vremea a trecut spre
iarnă şi a căzut prima zăpada. Acuma
se află destul de adânc în interiorul noului pământ pe care au
călcat. Tec pregăteşte plecarea încă de câteva zile.
Trimite vânători după pradă, umple băşicile cu
apă, confecţionează altele noi, iar în ziua hotarâtă trece
toate în revistă, constatând că nu i-a scăpat nimica. Cu
toată bucuria plecării are o nedumerire şi o uşoară
nelinişte îşi face loc în sufletul său. Noaptea a dormit
puţin, s-a gândit la drumul pe care îl vor parcurge şi la un moment
dat aude zgomote ciudate în jur. Iese din coliba lui din frunze şi crengi
dar nu vede nimica suspect, ceeace îl face să creadă că a fost
pradă unei halucinaţii din cauza oboselii. Cu toate acestea neliniştea
care a pus stăpânire pe el nu-l părăseşte şi ca
să nu provoace nelinişti nu spune la nimeni nimica, nici chiar
vraciului. Simte ceva în jur, ceva ce parcă îi obsearvă. Totul este
pregătit de plecare, oamenii s-au sculat în picioare şi Tec se mai
uită odată roată dacă nu cumva a uitat ceva, când
deodată tresare. Vede în frunzişul de alături o figură
umană, bizară, cu barbă lungă, care dispare tot atât de
repede cum a văzut-o. Nu, de data asta nu s-a înşelat în nici un caz,
a fost ceva real. Oamenii îi obsearvă tulburarea, vraciul îl întreabă
dacă nu cumva este bolnav, dar el îşi revine repede, comandă
plecarea fără să comenteze evenimentul şi întreaga
hoardă o porneşte la drum, în dezordine. Se merge mereu înainte, pâna
îşi vor atinge scopul, indiferent cât timp ar dura aceasta. Tec se
uită din când în când atent în jur, scrutează zarea, dar nu mai vede
nimica. Deci sunt oameni pe aici, care îi observă pe ascuns,
urmărindu-le orice mişcare, iar dacă nu se arată înseamnă
că au intenţii rele. Ideia îi vine într-o clipită. Speriat
comandă imediat oprirea, spre surprinderea tuturor şi
orânduieşte patru grupuri de bărbaţi curajosi care să umble
una în faţă, alta în spate iar la dreapta şi la stânga câte una,
la o oarecare distanţă de grosul grupului. Aceştia au sarcina ca
la cel mai mic pericol care s-ar ivi să dea imediat alarma şi să
se angajeze în luptă pâna vor veni şi ceilalţi. Toţi se
arată uimiţi de această măsură şi o uşoară
nelinişte îi cuprinde. Vraciul care a simţit o schimbare la Tec îi
atrage atenţia că nu procedează bine, că dacă are
unele temeri să le spună pe faţă, ceeace îl convinge
şi povesteşte ce a văzut. Constată că vraciul a avut
dreptate, deoarece fiecare caută sa fie cât mai atent, făcând în
felul acesta şi mai greu un atac prin surprindere. Noaptea se face
tabără lângă o stâncă parcă ieşita din
pământ, foarte idicată. Se postează în jur sentinele care se
schimbă din când în când. Noaptea decurge fără incidente.
Ţn orice caz lui Tec i se pare foarte bizară această poveste.
Dacă îi urmăreşte, dece nu se arată ? şi dacă au
intenţii bune, dece procedează aşa ? Nu cumva sunt atraşi
fără să ştie într-o cursă ? Da, este mai bine să
nu pornească mai departe până nu se convinge despre ce este vorba,
însă nu-i vine în minte că şi cei de aici aşteaptă
să vadă ce au aceşti noi veniţi şi-şi pun
aceleaşi întrebări, pe drept cuvânt. Pune deci să se organizeze
tabăra în jurul stâncii care este cum nu se poate mai indicată în caz
de atac, indiferent din ce direcţie ar veni. Îşi formează un
grup din oamenii cei mai puternici şi bine înarmaţi şi
pleacă în fruntea lor în recunoaştere. Le atrage atenţia celor
rămaşi să nu facă nici o mişcare fără el,
căci dacă ar porni singuri, fără el, ar intra în pericole
atât de mari, încât i-ar putea duce pe toţi la pieire, mai ales că
şi cei câţiva care se pricepeau la recunoaşterea itinerariilor
îi ia cu el. Îl lasă în loc pe vraci, învestidu-l cu toate puterile. Micul
grup format din vreo treizeci şi ceva de oameni porneşte la drum.
Îşi propun să umble cu multă atenţie, nu toţi într-un
grup compact, ci oarecum mai dispersaţi, în aşa fel ca o mare
fâşie de teren să fie explorată. În primele ceasuri nu apare
nimica suspect şi Tec este pe punctul de a da ordinul de înapoiere la
ceilalţi, când deodată rămâne locului, vede la picioarele sale o
bucată de os şlefuit pe care îl recunoaşte ca un vârf de lance;
deci, oamenii sunt prin apropiere şi nu vor să se arate; o bucurie îi
cuprinde sufletul, deci a învins, i-a găsit pe cei mult căutaţi.
Strânge imediat pe toţi şi se înapoiază în tabără. De
data asta nu ţine sercretă descoperirea, spunându-le la oameni
că şi-au atins scopul, că aceste meleaguri sunt locuite, dar
că nu vor să se arate fiindu-le probabil teamă de ei. Vestea îi
bucură pe toţi, mai ales că nu se merge mai departe, ci se
pregăteşte de tabără pentru o vreme mai îndelungată.
Tec vrea cu tot dinadinsul să intre în legatură cu ei, să
vadă ce fel de oameni sunt şi dece se ascund; şi, deodată
îl cuprinde o teamă cumplită. Nu cumva vor fi atacaţi prin
surprindere ? Acest gând îl frământă peste măsură, ca
până la urmă să-l obsedeze. De frică nu mai trimite grupuri
mici la vânătoare ci le organizează când este nevoie cu toată
lumea, iar în jurul locului în care s-au aşezat pune să se
construiască o ridicătură din bolovani luaţi de pe
stâncă. Serile fiind destul de reci, focul arde în permanenţă,
iar noaptea pune străji duble. Din când în când se duce în vârful stâncii
care nu este prea înaltă, de pe care se vede destul de departe, ca să
scruteze zarea. Mirarea lui creşte pe zi ce trece deoarece nici urmă
de om, parcă au intrat cu toţii în pământ, sau ca şi cum
totul a fost închipuire. Nu mai înţelege nimica din tot ce se petrece, ce
urmăresc şi ce vor ? Este sigur că nu sunt departe, că în
permanenţă sunt observaţi de multe perechi de ochi. Disperarea
îl cuprinde din nou când oamenii încep să murmure, considerând că au
fost înşelati în mod voit. În mintea sa trec fel de fel de soluţii
cum să iasă din impas, iar în cele din urmă se hotăreşte
la o decizie curajoasă, fără să ţină seamă
de faptul dacă va place sau nu oamenilor. A doua zi comandă deci
plecarea. La început unii murmură, dar la hotarârea lui nu au
îndrăzneala să se opună pe faţă.
Peste
câteva ore întregul grup se află iar la drum, tot în direcţia de unde
se vede seara liminiţa pe cer. Tec umblă în frunte, încojurat de
câţiva oameni şi vraci, uitându-se cu multă atenţie în jur.
Regiunea are un relief foarte variat, cu dealuri mărunte, acoperite cu
păduri mici cu arbori scunzi şi din când în când pâlcuri de
arbuşti, ceeace reduce vizibilitatea. I se pare în permanenţă
că în spatele acestor pâlcuri mişcă grupuri mici de oameni gata
să le sară în spate, dar nu îndrăzneşte să cerceteze
terenul mai îndeaproape pentru a nu da ocazia unor atacuri neaşteptate.
Seara se face tabără în plin câmp, departe de orice arbore sau
boschet. Oamenii au simţit ceva şi-şi arată din nou
nemulţumirea faţă de aceste precauţii pe care le
consideră inutile. Tec îşi alege locul de dormit în marginea
aşezării, să poată surprinde orice zgomote sau mişcări.
Nu se culcă odată cu ceilalţi, plimbându-se îngrijorat în toate
părţile. La un momet dat are impresia că a dat greş,
că nu se vor mai întoarce niciodată în Valea Antari şi nu numai
atâta, crede că acţiunile sale vor duce la pieirea atâtor oameni. Când
îşi face socoteala de cât timp sunt plecaţi tresare, sunt o
perioadă de ploi şi una de uscătură, după calculele
Văii Antari, dar având în vedere că aici domneşte altă
climă nici nu mai poate socoti timpul. În orice caz, după atâtea
răsărituri şi apusuri de umblat trebuie să fie foarte
departe şi nici nu ştie dacă ar putea găsi drumul la
întoarcere. Totuşi această temere nu-l îngrijorează prea mult,
fiindcă are încredere în capacitatea sa de recunoaştere a locurilor
pe unde a trecut, precum şi urmele fostelor tabere. Însă, până
în cele din urmă deznodământul nu se lasă prea mult
aşteptat, deoarece şi răbdarea locuitorilor din aceste meleaguri
a fost pusă la grele încercări.
În
una din seri, pe când se plimba îngândurat, Tec vede în lumina reflectată
de unul din focurile taberii, câteva umbre de oameni mărunţi care se
furişeaza fără zgomot dela un boschet la altul şi,
fără să-şi dea seama, se pomeneşte alergând într-acolo
strigând de bucurie. Parte din oameni se iau după el, crezând că-i
pândeşte un pericol în acea parte. Totul s-a petrecut atât de repede,
că vizitatorii nu au avut timp de data asta să se facă
nevăzuţi. Unul din ei rămâne între arbuşti şi se
trânteşte la pământ când vede că este descoperit, ceilalţi
au timpul să fugă în direcţia pădurii. Tec nu l-a pierdut
din ochi din momentul când l-a zărit; intră ca o săgeată în
pâlcul de arbuşti, oprindu-se drept în faţa omului culcat cu
faţa la pământ, tremurând de frică, neavând nici măcar
curajul de a ridica capul, atât de speriat este. Tec simte cum îi creşte
inima, va putea în fine să afle unde se ascund ceilalţi, câţi
sunt şi dece au procedat în felul acesta de neînţeles. Îl apucă
pe prizioner cu brutalitate de braţ şi-l ridică în sus,
răsucindu-i mâna la spate. Acesta scoate un urlet de durere şi se aşeaza
în genunchi în faţa sa. Cei care îl acompaniază se uită cu
interes la făptura care a apărut în faţa lor. Omul este de
statură destul de scundă, cu pieptul foarte larg şi puternic,
capul mare, sau cel puţin pare mare din cauza bogatului păr murdar
şi neîngrijit care îi împodobeşte ţeasta, împletindu-se cu barba
tot atât de soiaoasă şi lungă, încât privindu-l de aproape în
întunerecul care s-a lăsat nu poţi şti aproape care este obrazul
şi care ceafa, numai ochii îi strălucesc în orbite. Mâinile sunt lungi
faţă de mărimea corpului, cu palme puternice, muncite. Dar, în
afară de aspectul hidos care i-a făcut pe toţi să
încremenească, cel mai mult le miră îmbrăcămintea. Spre
deosebire de oamenii pe care i-au văzut până acuma, acesta
poartă pantaloni confecţionati din piele şi pedeasupra o
cămaşă dintr-o pânză aspră, brută şi un fel
de haină cu mâneci din blană cu părul pe dinafară, foarte
lung, ceeace le aduce aminte de gorilele care trăiesc în pădurile din
preajma preriilor. Omul se uită încă speriat la Tec şi din
privirile sale se poate vedea că îşi dă seama că stă
în faţa şefului acestor străini. Văzând ca nu i se face
nici un rău, se ridică brusc în picioare şi-şi ia un aer de
parcă ar fi printre ai săi, apropindu-se de Tec. Oamenii se reped la
el speriaţi crezând că-l atacă, dar Tec îi opreşte cu un
gest brutal. Pe unul îl împinge cu atâta putere încât acesta cade la
câţiva metri. Văzând că nu i se va întâmpla nimica, se apropie
de Tec şi începe să-i vorbească pe o limbă sacadată,
complet necunoscută de ei, extrem de iute, făcând gesturi mici din
mâini, iar din când în când râde în hohote, ca apoi să povestească
din nou fel de fel de istorii neînţelese de cineva. Până la urmă
îşi dă seama de nedumerirea celor din faţa sa şi
apuncându-l pe Tec de mână îl învită să-l urmeze. Prin gesturile
sale îi dă să înţeleagă că nu are dece să se
teamă. Deodată ca răsăriţi din pământ se văd
pur şi simplu înconjuraţi de o sumedenie din aceşti oameni
veseli şi prietenoşi, care râd cu gurile până la urechi de
încercarea semenului lor de a-l învita pe Tec. La zgomotul produs ceilalţi
oameni din grupa lui Tec s-au trezit, venind spre locul unde a fost prins
omuleţul. Bărboşii se retrag speriaţi, dar nu fug, ca
până în cele din urmă se amestecă unii cu alţii.
Nedumerirea şi curiozitatea îşi fac loc în egală
măsură de ambele părţi. Oamenii se cercetează
reciproc, uitându-se din cap până în picioare unii la alţii, ceeace
se termină în hohotele de râs ale bărboşilor, cărora totul
li se pare nostim, motiv de veselie dusă la extrem. Omenii lui Tec sunt
bucuroşi că în fine au fost găsiţi cei mult
căutaţi, dar aşa cum arată ? Totuşi din lipsă de
alţii sunt buni şi aceştia. Omul prins de Tec vrea cu tot
dinadinsul să-l învite să meargă cu ei şi-l face să
înţeleagă că îi pofteşte pe toţi. Întunerecul s-a
lăsat peste întreaga regiune, iar focurile încetează să
ardă şi, pe nesimţite, aşa cum au apărut, dispar
oamenii bărboşi fără urmă în bezna din jur, până
şi cel din faţa lui Tec. Bizară întâmplare, gândeşte el,
ducându-se cu celalţi oameni spre culcuşul său; în orice caz a
doua zi se vor dezlega toate tainele, cu aceasta se culcă, cufundându-se
într-un somn adânc fără vise.
Vremea
s-a încălzit simţitor în ultimul timp. Dimineaţa următoare
arată că noua zi va fi călduroasă şi însorită. La
răsăritul soarelui întreg peisajul este colorat în roşu din
cauza particulelor de praf din aer prinse de vaporii norilor, un vânt uşor
adie dinspre sud, aducând parcă o nouă speranţă în inimele
oamenilor care au plecat de mai bine de multe perioade de ploi şi
uscăţimi din meleagurile calde, să caute alţi oameni pe
care să-i supună în numele unuia care s-a autonumit mare şef
peste toţi, indiferent unde se găsesc, ceeace îl determină pe
Tec să-i considere pe bizarii locuitori a acelor locuri ca supuşii
lui U deci şi ai săi, din moment ce el îl reprezintă. Doar
acesta a fost scopul de a strânge cât mai mulţi oameni sub sceptrul celui
mare, care nu a avut până acuma ocazia să-i cunoască decât pe ai
săi şi cei din valea Antari. Micii bărboşi însă habar
n-au de intenţiile noilor veniţi şi nu consideră că
aşa stau lucrurile, cum îşi închipuie Tec. Cum este şi firesc,
ei ignorează existenţa celui mare în persoana lui U şi nici nu
consideră că cei pe care i-au întâlnit ar fi stăpânii lor, din
contra, când au văzut că nu au fost atacaţi şi nu li se
face nici un rău, se prezintă din nou în dimineaţa
următoare, spre marea fericire a lui Tec. De data asta fiind zi, oamenii
se pot cerceta reciproc mai bine. Ei se plimbă fără teamă
prin tabăra celor noi veniţi, privind cu multă curiozitate la
tot ceeace văd. Cel mai mare succes îl au blănurile de leopard
şi de animale din regiunile calde. Din această cauză are loc
chiar un incident; unul din bărboşi vrea să-şi
însuşească o blană frumoasă de leopard. Cel cu blana îl
înpinge cu brutalitate, zmulgându-i-o din mâini, vrând în acelaş timp
să-l lovească, dar totul se linişteşte, fiindcă scena
a fost văzută de Tec, fiind aplanată repede cu autoritate, iar
blana a răms la proprietarul său. Dealtfel el este foarte mirat
că niciunul din oamenii aceştia nu pare să fie şef. Cel
care l-a învitat cu o seară înainte se ţine scai de el, continuând
tot timpul să se facă înţeles, dar nu-şi închipuie că
Tec a înţeles perfect ce vrea, însă nu o arată pentru a
câştiga timp. Doreşte să-i cunoască bine, să-i
observe, pentru a nu cădea într-o capcană şi în acelaş timp
arde de dorinţă să meargă în aşezarea lor. După
un timp în care s-a convins că aceşti oameni nu au intenţii
rele, ordonă ridicarea taberei. Toată lumea se bucură, iar cei
mici sunt pur şi simplu entuziasmaţi, sar în sus, râd în hohote
şi încep să danseze doi câte doi, ţinându-se cu mâinile de
umeri, cântând. Oamenii lui U se pregătesc şi în scurt timp se
găsesc din nou la drum. Tec umblă în frunte, însoţit de cel care
a stat în permanenţă lângă el, iar restul bărboşilor
se rânduiesc în semicerc în jurul lor escortându-i, dând impresia la prima
vedere că-i consideră ca prizioneri, dar bărboşii sunt
foarte veseli şi bine dispuşi şi pedeasupra nu poartă nici
un fel de arme la ei. Din când în când rup rândurile, se amestecă printre
oamenii lui Tec, săltând în jurul lor, ceeace îi face,
morocănoşi cum sunt din fire, bănuitori. Ei nu au râs atâta în
toată viaţa lor ca aceştia, ceeace îi enervează. Tec a dat
dispoziţii stricte ca niciunul să nu se atingă de vreunul din
ei. După un mers susţinut de câteva ore, întreg alaiul ajunge le
marginea unei păduri care acoperă un deal mare, presărat ici
şi colo cu stânci mărunte. Peisajul este încâtător, primăvara
timpurie se face simţită peste tot. Arborii înfrunzesc şi
împreună cu iarba proaspată colorează peisajul în verde.
După acest deal se deschide o vale puţin adâncă, ferită de
vânturile iernii, cu un râu destul de lat, care curge lin. Locul este lipsit de
arbori, cu colibe scunde presărate peste tot, acoperite cu crengi uscate
şi frunze. O mulţime de lume mişună peste tot, femei,
bărbaţi şi copii care se joacă în grupuri mari, ţipând
şi urlând de bucurie, ca toţi copiii din toate timpurile. La vederea
grupului destul de mare a lui Tec, se produce un vacarm de nedescris. Femei
şi bărbaţi se strâng în grabă, aleargând în întâmpinarea
lor. În scurt timp sunt înconjuraţi de atâţia din aceşti oameni
încât în cazul unui atac nu ar fi avut nici cea mai mică şansă
să se apere. Tec este destul de speriat şi dă ordin ca ai
săi să se ţina liniştiţi, să vadă ce va
urma, ameninţându-i chiar cu pedepse grele în caz de neascultare. Dar,
toţi aceşti oameni nu au intenţii rele, bărbaţi, femei
şi copii saltă în jurul lor plini de bucurie. Se formează mici
grupuri care dansează în cântecele lor vesele. Tec şi ai săi
sunt din ce în ce mai surprinşi de felul de a se purta a acestor oameni.
Le face impresia că sunt bucuroşi că au acceptat invitaţia
lor de a veni aici şi nu s-au înşelat. În centrul aşezării
se află un pâlc de copaci înalţi pe lângă care oamenii de aici
trec cu respect. Cu cât se apropie, cu atât veselia scade şi în
faţă deabea mai ţopăie. Apropiindu-se de acest loc, Tec
vede o colibă înaltă şi mare ca întindere, dând impresia unui
foarte întins muşuroi de furnici. De jur împrejur sunt sentinele înarmate
cu suliţe lungi şi ascuţite şi unele arme curioase pe care
Tec şi ai săi nu le-au mai văzut, crengi curbate, legate cu
corzi confecţionate din coajă de copac, iar la brâu poartă un
fel de tolbe în care au suliţe mici cu vârfuri ascuţite. Ţn
orice caz nu-şi puteau da seama ce ar putea fi. Îşi închipuie
totuşi că sunt arme şi probabil foarte periculoase din moment ce
numai paznicii le poartă şi nu toată lumea. La un moment dat ca
la un semnal, oamenii de aici atât de bucuroşi se retrag. Din nou devine
Tec circumspect, nu cumva au fost atraşi într-o cursă ? dar aşa
ceva nu se întâmplă. Aproape ca din pământ apar bărbaţi
îmbrăcaţi mai deosebit, purtând fiecare câte o armă din acea
necunoscută şi se postează în linie, apoi unul din ei se
desprinde de grup, iar la o comandă scot din tolbe câte una din
suliţele mici pe care le azvârle în sus cu ajutorul crengilor îndoite. Ele
ajung atât de sus că deabea se mai pot vedea, într-un zbârnâit puternic,
apoi cad la pământ unde se înfig. Antarienii se sperie, iar Tec se
convinge că aceste arme sunt extrem de periculoase, putând să-şi
atingă ţinta de la depărtare, fără ca măcar
oamenii sa fie văzuţi. Îşi dă însă imediat seama
că aceasta a fost făcut în onoarea lor, fiindcă imediat comandantul
se apleacă până la pământ, făcându-le semn cu mâna
să-i urmeze. Tec ezită, nu din teamă, ci ar fi fost prea mult ca
toţi ai lui să-l urmeze. Numeşte deci la repezeală
douăzeci de bărbaţi solizi şi împreună cu vraciul îl
urmează pe cel care pare că ar fi un comandant. Restul oamenilor
rămân afară, încă uimiţi de tot ce au văzut până
acuma.
Prima
dată pătrunde într-un fel de curte interioară formată de
ceeace de afară se vede ca fiind o colibă imensă, care în
realitate este un fel de gard înalt curbat înspre înăuntru, din crengi
împletite, lipite cu pământ. Curtea este mare, iar în centru se află
o adevărată clădire făcută în acelaş fel,
înconjurată de un alt gard mai scund. Pe jos nu este iarbă şi
nici vegetaţie, ci totul este o suprafaţă plană,
lipită cu pământ galben bătătorit care s-a întărit,
dar în jurul colibei mari din centru este o adevarată grădină,
cu plante frumoase, flori mari viu colorate şi alei care duc în diverse
boschete frumos amenajate, pe care se plimbă femei şi
bărbaţi, mai deosebit îmbrăcaţi, în blănuri lucrate
îngrijit, dar tot atât de neîngrijiţi corporal. Toţi sunt mai scunzi
ca oamenii lui Tec, bărbaţii cu bărbi lungi ceva mai îngrijite
ca a celor care i-au adus aici, iar femeile cu fuste lucrate dintr-o pânză
brută şi tare, din aceea din care sunt făcute
cămăşile bărbaţilor, însă viu colorate şi
pedesupra haine din blană. Au părul lung, mai mult spre blond, ochi mari
de culoare deschisă. Mersul le este elegant şi sunt foarte demni în
atitudine. Faţă de oamenii lui Tec care poartă blănuri
crude azvârlite peste umeri cu un fel de opinci în picioare, complet
neîngrijiţi, murdari şi răumirositori, sunt aceştia din
palat la o distanţă de câteva generaţii mai departe. Fiind
sedentari de mai multă vreme au avut timpul să se civilizeze mai
repede, în raport cu concepţiile timpului, bineînţeles numai cei de
aici din centru, fiindcă cei din popor au rămas murdari,
neîngrijiţi şi oarecum prostiţi, prin aceea că protibendada
le organizează des fel de fel de ceremonii şi sărbători
fatuase. Dar, ceeace este mai important, este caracterul
lor deschis şi vesel, ori cei din palat au o cu totul alte concepţii,
formând aristocraţia a celor vremi imemoriabile. Totul depinde din ce
punct de vedere este privit ceva comparat. Femeile de aici se feresc de
bărbaţii lui Tec, ocolindu-i cu teamă. Abea mai târziu o să
afle că acestea, fiind din pătura de sus, nu puteau să
vorbească cu un bărbat decât după ce îşi legau viaţa
de unul şi numai apoi aveau dreptul să se considere ca făcând
parte din înalta societate, cu toate drepturile ce decurg din asta. La
ceilalţi din popor nu existau aceste obiceiuri, aici fiecare îşi
alegea femeia care îi plăcea, avea cu ea copii şi gata, asta era
totul. Bineînţeles că existau şi certuri între ei, dar care erau
repede aplanate de unul din palat care judeca toate acestea imparţial,
hotărârile lui fiind acceptate fără comentarii. Altfel aici la
cei de sus, bărbatul care ar fi avut legături cu o altă femeie
decât cea care i-a fost dată de cei supremi, cum se numeau cei câţiva
din capul societăţii, este pedepsit cu bătaia în public, iar
femeia prinsă cu un altul putea fi pur şi simplu ucisă de
bărbatul înşelat sau de un altul.
După
traversarea curţii, pătrunde Tec cu ai lui printr-o poartă
largă în grădina care îmconjoară clădirea centrală.
Tec se simte oarecum stingherit, îşi dă seama că aspectul lor
murdar şi neîngrijit contrastează cu eleganţa celor din
această incintă. Toţi au părul lung îngrijit pieptănat
şi lucios, aşa cum au obiceiul să-l facă femeile şi
bărbaţii din grota mare în Valea Antari. Aici femeile îşi fac
din două şuviţe codiţe subţiri pe care le prind peste
claia de păr deasupra capului. În picioare sunt cu toţii
încălţaţi cu un fel de opinci din talpă groasă, legate
cu şnururi din piele, înfăşurate de picior. Dar lucrul cel mai
curios pentru Tec şi ai săi este, că de fiecare dată când
se întâlnesc se apleacă unul în faţa celuilalt şi numai
după aceea îşi continuă drumul, chiar dacă nu schimbă
vorbe. Tec se apleacă şi el, stângaci, ordonând gărzii sale
să facă lafel. Nepricepându-se cum să salute, sunt cum nu se
poate mai ridicoli, ei însă nu-şi dau seama de asta, fiind
convinşi că procedează bine. Însoţitorul umblă
alături de Tec, făcându-i loc să treacă de câte ori una din
alei se îngustează, iar când ajung la intrare, le face cu respect semn
să se oprească şi dispare înăuntru printr-o
deschizatură acoperită cu un fel de uşe din scânduri brut
cioplite, fără să fie prinsă în balamale,
agăţată doar de partea de sus cu sfori. Aşteptând, Tec cu
cei ce-l însoţesc, se uită la femeile şi bărbaţii care
se plimbă prin parc doi câte doi şi numai rar grupuri de fete şi
băieţi tineri, iar din loc în loc se joacă copii de toate
vârstele. Toţi sunt veseli, râd şi vorbesc mult, făcând gesturi
scurte din mâini. Nu trece mult timp că solul apare din nou, deschizând
larg intrarea, poftindu-i să intre într-o sală nu prea mare,
căptuşită pe dinăuntru cu blănuri din acelea cu
părul lung, pe care ei nu le cunosc, dar vor afla că oamenii de aici cresc
animale mici cu părul lung care dau lapte, carne şi blănuri
pentru înbrăcăminte, însă nu se pricep încă prea bine
să toarcă lâna pentru a confecţiona pânze. Lâna este pusă
în straturi şi bătătorită, apoi tăiată şi
confecţionate fuste şi pantaloni. În centrul încăperii se
află o vatră din pământ în care arde un foc, dar fumul nu se
împrăştie în interior ci este tras afară printr-o
deschizătură în mijlocul tavanului, ceeace Tec admiră foarte
mult. Aerul este cald şi plăcut. Din această încăpere se face
o deschizătură care duce în alta foarte mare cu podeaua din lut, cu o
vatră imensă în centru, lafel construită ca cea anterioară
în care se află două oi înfipte într-un băţ lung
aşezat pe două furci. Doi oameni învârtesc carnea deasupra jarului.
Fumul care se ridică nu se împrăştie în încăpere ci este tras
de curentul de aer spre ieşitura din tavan. La intrarea lor oamenii
aceştia se ridică în picioare. În pereţi sunt înfipte torţe
care luminează încăperea frumos mobilată cu fel de fel de scaune
confecţionate din lemn de brad, aşezate în jurul unor mese din lemn
masiv. Pereţii sunt căptuşiţi cu blănuri de oaie, iar
în fund se vede un tron, aşezat pe un piedestal din trunchiuri masive de
copac, frumos cioplit dar nu prea finisat şi două mai mici
aşezate direct pe pardoseală. Tec se uită cu admiraţie în
jur, iar cei câţiva care îl însoţesc aproape că nici nu
îndrăznesc să calce în încăpere. În sală nu se află
nimeni, iar pe mesele din lemn sunt aşezate cupe tot din lemn şi
tigve vegetale pline cu un lichid roşu. Însoţitorul îi învită
să ia loc şi aplecându-se cu respect în faţa lor dispare
printr-o mică deschizătură. Aşteptând, Tec priveşte cu
atenţie în jur, iar oamenii săi vorbesc în şoaptă
împărtăşindu-şi impresiile. Cei mulţi rămaşi
afară s-au aşezat pe iarbă aşteptând veşti. N-a fost
lăsat niciunul mai mare peste ei, deoarece, gândeşte Tec, nu aveau ce
să facă şi unde să plece singuri, căci orice încercare
de a se întoarce fără el ar fi fost de la început sortită
eşecului. Este hotărât ca
într-un asemenea caz vor rămâne câţiva cu el cu care îi vor
urmări pe eventualii dezertori.
Aerul
în sala mare a tronului este agreabilă, focul din centru
încălzeşte atmosfera, iar mirosul cărnii care se frige pe
mormanul de jar din centrul îmcăperii împrăştie un iz
plăcut. Tec îndrăzneşte să ia o tigvă din mijlocul unei
mese şi trage o înghiţitură zdravănă. În acelaş
timp simte o arsură pe beregată, care trece repede, urmată
imediat de o stare plăcută. Senzaţia care l-a cuprins îi place
şi repetă figura, înbiidu-i
şi pe îsoţitorii săi să facă lafel. Dealtfel
asemenea băuturi care provoacă senzaţii plăcute le este
cunoscută, dar nu în măsura asta ca cea de aici. În scurt timp pune
veselia stăpânire pe ei. Tec se scoală de la masă, se duce la
focul din mijloc, rupe o halcă mare de carne pe care o mănâncă
cu multă poftă. Oamenii săi îl imită şi veselia îi
cuprinde pe toţi. Cei care frig animalele îi servesc cu bucurie. Ei nici
nu obsearvă că a trecut mai mult timp şi nimeni nu-şi face
apariţia, însă din cauza vinului tare şi dulce nu-şi dau
seama de asta. Ţntru târziu intră cel care i-a călăuzit
până aici, se apleacă în faţa lui Tec şi îi face semn
să se ridice. Aproape în acelş timp se deschide uşa larg prin
care intră întâi un alai întreg. Tec se scoală în picioare aproape
clătinându-se, făcând semn şi celoralalţi să-l urmeze.
Ţşi dă seama că va apărea marele şef de aici. Mai
întâi apar curtenii frumos îmbrăcaţi, care se aşează în
două rânduri. Peste scurt timp apare un personaj mai înalt ca
ceilalţi, îmbrăcat frumos în blănuri îngrijit lucrate, iar pe
cap poartă o coroană confeţionată din pietre lucioase care
la lumina torţelor împrăştie mii de luminiţe colorate. Tec
şi ai săi sunt pur şi simplu fascinaţi. Instictiv se
apleacă toţi aproape până la pământ în semn de respect
pentru cel mare. În urma sa vine o femeie tot atât de înaltă ca şi
el, îmbracată în blănuri frumoase, iar pe cap poartă o
coroniţă, însă cu pietre verzi care nu strălucesc. Alaiul
este zgomotos, toţi vorbesc şi gesticulează, râzând. Marele şef
se aşează pe tronul cel înalt, în dreapta femeia, iar în stânga un om
foarte bătrân, cu o barbă albă lungă până la brâu,
îmbrăcat numai în alb, fiind ajutat de marele şef să se
aşeze, în semn de respect pentru bătrâneţea sa. Tec are impresia
că nici n-a fost observat, deoarece marele şef trece pe lângă el
fără măcar să-l fi băgat în seamă, dar când se
aşează pe tronul său frumos sculptat îi face semn să se
apropie. El avansează încet, singur, fiindcă garda sa deabea mai are
curajul să se mişte, stând cu gurile căscate, în atitudini
ridicole, ceeace provoacă zâmbetele celor ce-i obsearvă. Tec se
apleacă în faţa lui neştiind ce să spună şi cum
să-şi jutifice prezenţa cu atâţia oameni, mai ales
intenţiile pe care le are. Se lasă o linişte deplină,
marele şef se uită la el aşteptând să i se vorbească,
dar în realitate îl cercetează atent cu ochii săi
pătrunzători, iar în cele din urmă îi vorbeşte pe o
limbă pe care el n-o pricepe, cu o voce piţigăiată şi
foarte repede. În acest timp apar fete tinere îmbrăcate mai sumar, cu
carafe mari, pline cu băutura cea bună pe care au băut-o mai
înainte şi umple paharele din lemn şi coarne de animale de pe mese
care între timp au fost golite. În orice caz Tec îşi dă seama că
nu se petrece nimica ce ar putea să le dăuneze, ci din contra, are
impresia că i se urează bun sosit. Când cel mare termină
discursul, unul din bărbaţii care frige oile în centrul
încăperii, pune unul din animale pe o tavă mare din lemn şi
ajutat de încă trei o duce mai întâi în faţa bătrânului, care
rupe o bucăţică întinzând-o marelui şef s-o mănânce,
băgându-i-o direct în gură cu mâinile sale soioase, apoi face
acelaş lucru cu femeia de pe tronul mic şi în cele din urmă îi
dă şi lui Tec o bucată mai mare, pe care a zmuls-o cu
deosebită putere pentru vârsta lui înaintată. Tec consideră
acest gest ca un semn de respect, iar după ce bea încă o stacană
de vin devine deschis, orice suspiciune trecându-i cu desăvârşire.
Oamenii săi se aşează la
una din mese, mâncând şi bând cu poftă. Marele şef coboară
de pe piedestalul lui şi împreună cu cei apropiaţi îl învita pe
Tec să şadă cu el la masă. În orice caz, cuceritorii care
au pornit la drum să găsească alţi oameni pentru a-i supune
şi pe care i-au găsit, nici nu ştiu să stea la o masă,
deoarece în viaţa lor n-au văzut aşa ceva. Din nou se aud
chicoteli şi râsete înfundate la cei ce se uită la noii veniţi
cum mănâncă, iar când unul din ei se duce într-un colţ
să-şi facă nevoile, râsul este general, dar şi indignarea
se face simţită, căci femeile întorc capetele ieşind una
câte una afară. Până şi cea cu pietre verzi împletite în
păr se ridică de la locul ei, urmându-le pe celelalte. Dar oamenii
lui Tec nu pricep nimica din ceeace se petrece, motivul pentru care sunt
priviţi miraţi. Văzându-le nedumerirea, marele şef îi
explică lui Tec prin semne că aşa ceva nu se face în asemenea
ocazii. Până în cele din urmă Tec pricepe, iar ca să arate
că nu va mai permite o asemenea comportare din partea oamenilor săi,
se duce direct la cel care a greşit, lovindu-l cu pumnul drept în
creştetul capului, atât de puternic încât acesta cade la pământ
horcăind. Gestul produce şi mai mare indignare. Bărbaţii
scot sunete bizare, vorbesc unul cu altul în şoaptă, iar unii din ei
părăsesc chiar încăperea. Tec se simte satisfăcut şi
revine lângă marele şef cu un zâmbet pe buze, fără să
observe cât de dezaprobat a fost gestul lui. Oamenii de aici nu ştiu ce
să facă şi ce să creadă faţă de o asemenea
cruzime. Este adevărat că şi la ei se petrec acte neomenoase,
dar numai când cineva greşeşte cu adevărat şi numai în urma
unei judecăţi efectuate de către un sfat al bătrânilor sau
de cel mare personal. Lovitul nu-şi revine şi se zvârcoleşte pe
podea, sângele îi curge pe nas şi urechi. Ceilalţi oameni ai lui Tec,
vrând să dreagă ce a făcut şeful lor, dându-şi seama
că cei prezenţi s-au speriat, îl ridică pe rănit, îl duc
afară şi-l azvârle pe una din alei ca pe un obiect netrebuincios.
Faţă de cele petrecute anterior aceasta nu mai miră pe nimeni.
În orice caz petrecerea care trebuia să aibe loc în cinstea lor nu se mai
ţine, iar marele şef îşi dă seama că veniţii sunt
extrem de periculoşi prin cruzimea şi lipsa de respect faţă
de fiinţa umană, de care au dat involuntar dovadă, pierzând în
felul acesta definitiv încrederea celor din centru. Aproape pe nesimţite
se vede Tec cu ai săi din nou singur în sala mare. Comandantul care i-a
primit, ducându-i până aici, îşi face apariţia şi la
învitaţia sa politicoasă sunt scoşi în afara incintei
reşedinţei marelui şef şi duşi la marginea
aşezării, într-o colibă mai mare, unde sunt învitaţi
să intre. Curând soseşte şi grosul trupei care i-au
aşteptat afară, fiind în tot acest timp serviţi cu
mâncăruri bune şi suficiente, dar nu cu acea băutură care
i-a plăcut atâta lui Tec, care este foarte mirat de tot ce i se
întâmplă. Mai întâi au fost urmăriţi zile în şir
fără să-şi poată da seama de cine, apoi le-au
arătat toată simpatia, ca acuma să-i azvârle în această
colibă mare de la marginea tribului. În mintea sa se perindă o
mulţime de ipoteze, iar nedumerirea devine din ce în ce mai mare, ca până
la urmă să nici nu mai ştie cum să procedeze. În nici un
caz nu poate fi vorba să-i supună cu forţa, deoarece ei sunt cu
mult mai puţini faţă de cei de aici şi orice încercare de
acest gen i-ar fi dus repede la pieire. În fond U nu i-a spus să meargă
atât de departe şi nici nu i-a ordonat să vină neapărat cu
prizioneri. Cel mai bun lucru este deci să se întoarcă, ca apoi
să revină cu U în fruntea unei armate mari, să-i supună pe
oamenii de aici. Deocamdată însă este nevoit să accepte
situaţia aşa cum este, deoarece oamenii săi sunt
slăbiţi din cauza iernii prin care au trecut şi al drumului lung
pe care l-au făcut, nefiind în stare să facă altul atât de
curând. Trebuie deci mai întâi să se refacă, iar apoi să plece.
A
doua zi nu se petrece nimica anormal, oamenii cei mici şi
bărboşi roiesc în jurul colibei mari în care au fost cazaţi
veneticii şi-i observă cum se plimbă printre colibele care le-au
fost alocate, dar niciunul nu vine măcar să se uite la ei şi
lucru curios, nici păziţi nu sunt, ceeace înseamnă că nu
trebuie să se considere prizioneri. În afară de cei din palatul
central, oamenii de rând sunt cu totul altfel, murdari şi
neîngrijiţi, bărbaţii cu bărbi soioase iar femeile în
picioarele goale, îmbrăcate în fuste viu colorate, cu părul strâns coc
la spate, murdar şi neîngrijit. Totul pare de parcă nu fac parte din
aceeaşi rasă, ceeace dealtfel corespunde oarecum
realităţii, deoarece cu câteva generaţii în urmă au venit
din nord cei ce i-au subjugat pe cei de aici, din care o parte s-au amestecat
cu ei, iar alţii au început să formeze o clasă superioară
care îi exploatează pe cei mulţi, dar cu o oarecare blândeţe.
Oamenii lui Tec nu prea intră în legătură cu ei, deoarece
mâncare au suficientă, căldură deasemenea şi în fond nu le
lipseşte nimica. În primele zile Tec a dat dispoziţii categorice ca
nu cumva să îndrăzească vreunul să
părăsească locul ca să mearga în sat. Încetul cu încetul
intră totul iar în normal, ei nemaifiind băgaţi în seamă,
de parcă nici n-ar exista, doar cele trebuincioase li se aduc;
curioşi oameni aceştia, gândeşte Tec. Dar, nemaiputând
răbda această atitudine a celor de aici, îşi ia în una din zile
inima în dinţi şi se duce împreună cu vraciul să se plimbe
în sat, însă nimica nu se petrece, din contra, sunt salutaţi de cei
care trec pe lângă ei şi atâta tot. Ba un bărbat mai în
vârstă le propune prin semne să facă schimb de blănuri, iar
la refuzul lor li se oferă trei de oaie, frumos lucrate, pentru una de
panteră, ceeace de data asta este repede acceptat, schimbul fiind
avantajos. Deodată lui Tec îi vine o ideia, să se îmbrace ca
localnicii; îi plac pantalonii şi opincile, dar mai mult decât tot,
cămaşa din pânză din coaja unui copac, pieptănată,
făcută fir şi ţesută cu mâna, pânză brută
dar pentru aceste timpuri o senzaţie. Mai ales cele colorate de
sărbătoare îi plac. Îl dezbracă şi pe vraci şi imediat
se îcheie un târg în toată regula. Abea de pot căra multele
blănuri şi obiecte de îmbrăcăminte pe care le-au schimbat
pe numai patru blănuri de leopard. La întrebarea dacă îşi poate
face şi haine din acelea pe care le poartă oemenii de aici, Tec este
îndreptat cu amabilitate la un bărbat care şade în partea
celaltă a satului. Cu această ocazie este obligat să treacă
pe lângă vasta construcţie din centru. Nici nu îndrăzneşte
să întoarcă capul, dar se linişteşte când una din sentinele
îl salută, aplecându-se în faţa lui. Deci nimeni nu este supărat
pe ei şi totuşi se simte expulzat din sânul lor. Un singur lucru a
observat, că femeile îi ocolesc. De câte ori întâlneşte vreuna,
aceasta se dă în lături cu teamă, fugind după o colibă
sau copac să se ascundă de privirile lor. Ceilalţi oameni ai lui
Tec nu prea înţeleg despre ce este vorba. Numai câţiva mai
dezghetaţi bănuiesc, dar mai ales antarienii care cunosc un fel de
trai mai avansat, fiind statornici de mai multe generaţii şi nu
nomazi sălbateci, cum sunt în parte cei ai lui U. Vraciul ştie care
este cauza pentru care sunt astfel trataţi. În una din seri are o
convorbire cu Tec, cu care ocazie cei doi bărbaţi îşi
exprimă părerile, ajungând astfel la concluzii juste, fără
a găsi totuşi calea de a eşi din impas. În orice caz vor face
tot posibilul de a se purta în aşa fel să nu-i
nemulţumească, însă ceilalţi nici gând să
priceapă, continuând să se poarte aşa cum sunt
obişnuiţi, ceeace până la
urmă duce la dezaprobarea localnicilor. Omul, cu toate că este o
fiinţă care gândeşte, putând face diferenţa dintre rău
şi bine, dintre just şi injust şi chiar dintre concret şi
abstract, nu se poate civiliza dintr-o bucată. Aceasta necesită
generaţii întregi în care timp pot apărea şi regrese.
Între
timp Tec şi-a făcut haine frumoase şi se plimbă în fiecare
zi ţanţoş printre colibe, însoţit de vraci, lafel de frumos
îmbrăcat. A întâlnit chiar pe comandantul care i-a însoţit,
cosntatând că acesta este tot atât de amabil cu el. Cu spiritul lui de
observaţie destul de ascuţit a băgat de seama că nu a
văzut niciodată pe vreunul din marea colibă din centru pe
uliţele aşezării şi numai o singură dată pe
bătrânul preot îmbrăcat în alb, purtat pe umeri pe un scaun de
către patru bărbaţi, lafel cum se proceda cu şeful cel mare
în valea Antari. În afară de asta nu a mai zărit pe nimeni din palat.
Le interzice în continuare oamenilor săi să vina în sat, pentru a
evita orice neplăceri, dar mulţi nu mai pot îndura această stare
de spirit, deoarece mare parte din ei încep să murmure. În una din zile
suspendă orice interdictie, ca să vadă ce se va petrece şi
spre bucuria sa nu se întâmplă nimica ieşit din comun. Oamenii lui
dau pur şi simplu năvală peste tot şi în scurt timp nimeni
nu mai are nici o blană de leopard. Totul este schimbat pe blănuri
frumoase de oaie, cu părul lung, călduroase, dar nu numai atâta,
fiecare caută să-şi facă haine lafel ca cei de aici. Seara,
Tec aproape că nici nu-şi mai recunoaşte oamenii. Fiecare se
plimbă fudul, admirându-se pe sine precum şi pe cei care trec, cu
care ocazie se descreţesc
frunţile. Totul le place atât de mult că orice preocupare este
lăsată pe planul doi. În ziua aceea nimeni nu se duce la vânătoare,
deoarece încă de mai mult timp, pe lângă raţiunile primite de
aici ei doresc să mănânce şi carne de animale vânate de ei.
În
timp ce Tec cu ai lui au aceste probleme, în sat este mare fierbere, toate
femeile îşi confecţionaeză îmbrăcăminte din
blănurile de leopard achiziţionate cu câteva zile înainte de la cei
veniţi, punându-şi fiecare la bătaie toată fantezia
femenină de care dispune, iar a doua zi bărbaţii lui Tec se
plimbă prin sat îmbrăcaţi în haine de oaie, iar femeile cu cele
de leopard, motiv de veselie de ambele părţi, mai ales ale
bărbaţilor de aici care râd mai mult de atitudinile ridicole ale
sălbaticilor care au venit, decât de faptul că sunt
îmbrăcaţi în hainele din blană de oaie, ceeace ei nu au de unde
să ştie. Tec este mulţumit că întâmplător a procedat
bine. În fine, se va putea reface legătura dintre ei şi cei de aici,
ceeace dovedeşte că o bună şi cinstită coabitare între
două grupuri diferite de oameni se poate face şi altfel decât cu
forţă şi brutalitate, dar Tec nu are aceste intenţii. În
sinea sa este foarte hotărât să aducă măcar o parte din cei
de aici în Valea Antari, ca apoi printr-o expediţie masivă să-i
aducă şi pe ceilalţi, supunându-i ambiţiilor de
stăpânire ale lui U. Ţntre timp însă s-a împrietenit Tec cu
bătrânul cu care a făcut primul schimb şi spre mirarea sa începe
chiar să priceapă oarecum ce vorbeşte acesta, ceeace este un pas
înainte, cu toate că înţelegerea se face mai mult prin semne. Dar, cu
toată bucuria îi este totuşi teamă de ce va spune U că a
lipsit atâta, mai ales că nu i-a urmat ordinele întocami. Trebuie
neapărat să facă ceva, să ia cu el câţiva oameni de
aici, să dovedească că a ajuns la un rezultat. Îşi face un
plan cum să procedeze, pe care deocamdată îl ţine numai pentru
el, nu-l spune nici vraciului.
Încetul
cu încetul legătura ruptă se reface şi nici femeile nu-i mai
ocolesc atât de mult, unele intră chiar în vorbă cu ei, vrând să
ştie cine sunt şi de unde vin. Cu timpul Tec află multe lucruri
despre oamenii de aici. Astfel se numesc Reiveg, sau mai bine zis sunt
descendenţi din neamul lui Reiveg, adică coborâtori ai focului, acel
care a dat naştere lumii, căci după concepţia lor focul a
fost acela care a existat întâi şi numai apoi a apărut pamântul,
înconjurat de stelele de pe cer, cu soarele şi luna şi cu tot ce se găseşte
pe el. Focul la rândul lui a apărut din însăşi marele Reiveg
şi Olha femeia lui şi prin fiul lor Rei, care pe măsură ce
creştea, prindea forme din ce în ce mai apropiate lucrurilor existente.
Dar, deoarece Reiveg nu le putea dirija pe toate, a lăsat o seamă de
treburi pe mâna fiilor şi ficelor lui Rei. Aceştia sunt foarte
numeroşi şi cresc pe măsură ce oamenii îşi dau seama
de existenţa fenomenelor pe care nu le pricep. Astfel este zeul tunetului,
al trăznetelor, al zăpezii, al ploii, precum şi mulţi
alţii mai mici ocazionali. În orice caz ceremoniile sunt mult mai
numeroase decât la antarieni. Preotul cel mare, cel care le ştie pe toate
este bătrânul în alb pe care l-au văzut în sala tronului. Numai el
singur poate celebra ceremoniile în onoarea lui Reiveg, care nu au date fixe ci
se celebrează de regulă atunci când vine frigul, când se termină
perioada iernii, deci de două ori pe an, dar, se întâmplă, destul de
rar, să poarte războie cu unele popoare nomade şi înainte de
asta invoacă toţi zeii în frunte cu Reiveg. Dealtfel ei nu sunt
războinici şi nici nu le place să ucidă, dar când
însăşi existenţa le este în pericol luptă cu mult curaj,
ieşind întotdeauna învingători, punându-i pe atacatori pe fugă.
De fiecare dată însă când apar asemenea hoarde, caută să le
afle mai întâi intenţiile şi numai după ce se conving că nu
au intenţii rele caută să intre în legatură cu ei. Din
acest motiv au şi urmărit multe zile în şir pe Tec cu oamenii
săi, să-şi dea seama ce vor şi numai când s-au convins
că nu li se face nici un rău i-au poftit în aşezarea lor, neştiind
totuşi care este adevăratul lor ţel. Tec în schimb este foarte
încurcat, pe deoparte nu poate angaja nici o luptă cu aceşti oameni
fiindcă sunt foarte numeroşi, având arme cu care se pot apăra de
la distanţă, iar pe de altă parte nu se poate întoarce cu
mâinile goale. Ce va zice U când îl va vedea venind, după atâta timp,
fără nici un rezultat ? Va trebui să-i aducă dovada că
a găsit oameni, ca apoi U personal să pornească cu mulţi
oameni pentru a-i supune. Și atunci Tec pune la cale cea mai mare mârşăvie
pe care a putut-o face vreodată.
După
o şedere de mai bine de o perioadă de acei fulgi care au căzut
asupra lor şi una de timp frumos, în care timp a câştigat cu totul
încrederea locuitorilor din Reiveg, le spune că a sosit timpul să se
întoarcă acasă, arătându-şi recunoştiinţa pentru
ajutorul dat. S-a împrietenit cu bătrânul care le-a confecţionat
hainele din blană de oaie care este în palat foarte cunoscut. Prin
intermediul lui ţine legătura cu cel mare care nu l-a mai primit,
trimiţând totuşi prin comandantul de gardă daruri în
blănuri şi pietre strălucitoare pe care Tec pune să fie
încrustate în bâta sa, fiind mândru când ele strălucesc la soare. Cu
câteva zile înainte de plecare se duce la reşedinţa celui mare
şi cere să vorbească cu comandantul. Acesta se
grăbeşte să-l primească şi Tec îl pune la curent cu
intenţia sa de a-i părăsi, cerându-i o gardă puternică
care să-i ducă până la un punct, de unde să continue
singuri drumul. Pune pe oamenii săi să-şi confecţioneze
arme noi, mai ales bâte cu care sunt obişnuiţi să lupte. Pentru
asta trimite mai mulţi în pădurile din apropiere unde se găsesc
arbori cu un lemn extrem de tare pe care oamnii reuşesc cu multă
trudă să-i doboare cu ajutorul unor silexuri ascuţite ce le au
asupra lor, aduse din Valea Antari. Arcuri nu confecţionează
fiindcă au încercat de câteva ori să tragă, dar fără
să nimerească ţinta, ceeace îi determină să
renunţe la ele. După ce totul este pregătit, fiecare
luându-şi ce a agonisit aici, soseşte şi ziua plecării.
Vremea s-a încălzit deabinelea, natura s-a trezit şi fiecare este
obligat să poarte marea cantitate de blănuri agonisite, legate în
spinare, ceeace le îngreunează mersul, dar nimica nu este prea mult când
este vorba de ele. Oamenii din Reiveg au format un grup mai mic ca al lor care să-i însoţască o
bucată de drum şi spre surprinderea lui Tec se organizează o
petrecere de despărţire la care ia parte chiar cel mare, însă nu
în coliba din centru, ci în una din poienile din apropiere. Se amenajează
în grabă focuri mari, se taie vite şi oi care sunt puse la frigate în
proţap şi se aduc nenumărate tigve cu băutura roşie.
Petrecerea durează mai mult, aşa că în ziua asta nu au mai putut
pleca. Seara are loc chiar o ceremonie de implorare a lui Reiveg ca să-i
ajute şi să-i păzească pe drum. Oamenii aceştia nu
cunosc sacrificiile şi nici nu le concep. Se îngrozesc când unul din
antarieni povesteşte că ei trimit lui Us oameni şi chiar copii
prin intermediul focului.
După
o noapte de linişte, a doua zi înainte de răsăritul soarelui, o
pornesc cu toţii la drum. Oamenii lui Tec parcă s-au schimbat de când
au fost în contact cu oamenii veseli de aici. Acuma râd şi dansează
cot la cot cu ei, găsind că acest fel de a fi este foarte amuzant,
dar niciunul nu bănuieşte ce gânduri are şeful lor. Câţiva
au fugit în sat, arătându-şi dorinţa de a rămâne aici,
ceeace nu-l afectează prea mult pe Tec. Garda Reivegilor este compusă
din vreo sută de oameni, cu un comandant. Nu sunt prea înarmaţi
fiindcă în fond nu au de gând să-i acompanieze prea departe de
aşezarea lor. Oamenii se amestecă între ei, se vorbeşte, se
vânează, iar în fiecare seară se aprinde focul şi se
dansează vesel în jurul său, inclusiv Revagienii. Dimineaţile se
salută respectuos, iar seara îşi urează noapte bună şi
vise plăcute. Dar lucrul cel mai vesel este povestirea viselor, prilej de
veselie şi haz. După un mers susţinut de câteva zile, Tec
recunoaşte locul unde au făcut tabăra la venire, unde au
observat schimbarea peisajului, dar de data asta aude în depărtare un fel
de zumzet curios. Dimineaţa întreabă pe comandantul gărzii din
Reiveg ce este asta, dar acesta în loc de răspuns îl ia de mână
ducându-l pe un deal alăturat de unde se deschide în faţa ochilor
săi o privelişte uluitoare. Aproape că nu-i vine să
creadă că ceeace vede este adevărat. În depărtare se
întinde cât vezi cu ochii o câmpie albastră, peste care bătaia
vântului produce dungi albe şi ridicături, care când ajung la mal se
sfarmă provocând acel zgomot ciudat. Când se întoarce către
însoţitorul său vede cu şi mai mare uimire că şi în
partea celaltă se întinde această câmpie albastră. Curios Tec
coboară la malul mării, destul de înfricoşat se apropie de
apă şi nu îndrăzneşte să pună mâna pe spuma albă
a valurilor. Omul din Reiveg râde şi ca să-i arate că nu este
nimica rău, se dezbracă, intră în mare jucându-se cu valurile,
ceeace are darul de a-l linişti pe Tec, totuşi se întoarce nedumerit
la ai săi, fără să le spună ce a văzut. Prinşi de treburi
aceştia nu au auzit şi n-au văzut marea. Istmul îngust cu
uşoare ridicături în dreapta şi în stânga este trecut
fără incidente. De partea celaltă se
întinde un continent imens cu alţi oameni, altă climă şi
chiar complet alte animale. Legătura dintre cele două lumi este un
rezultat al unei mişcări tectonice de recentă dată, ceeace
nu a putut provoca încă unificarea evoluţiilor diferite dintre aceste
două teritorii ale planetei noastre. Cei din neamul lui Reivag cunosc
existenţa acestei limbi de pământ la care au ajuns încă cu
câteva generaţii în urmă, dar de fiecare dată când au ajuns aici
le era teamă de a merge mai departe. Șeful lor îl anunţă deci pe
Tec că ei nu mai înaintează, că trebuie să se
întoarcă, acesta fiind punctul cel mai îndepărtat unde au ajuns
vreodată, cale de multe zile de mers. Dealtfel încă de mult au
îndrăznit unii din ei să se avânte mai departe de aceste meleaguri,
dar nu s-au întors niciodată. Seara se face tabără, se aprinde
un foc mare, se desfac băşicile din piele umplute cu vin şi se
frig hălcile de carne de oaie luate special pentru sărbătorirea
despărţirii. Oamenii lui Tec lovesc cu beţişoare trunchiuri
de copac, dansând şi cântând în jurul focului, iar cei din Reiveg se prind
câte trei, patru, dansând în felul lor. În scurt timp vacarmul devine aşa
de mare că nu se mai înţelege om cu om. Noaptea târziu pe o ploaie
torenţială de vară se sparge petrecerea, iar fiecare se
culcă pe unde apucă, ferindu-se cât poate de apa care curge de sus.
Doar unul singur rămâne treaz, unul care nu a luat parte la veselia
despărţirii, care în tot acest timp şi-a făcut planuri cum
să-i captureze pe cei care le-au
arătat atâta prietenie şi care i-au însoţit o distanţă
de mai multe zile de mers, în mod cu totul dezinteresat. Până acuma nu a
spus la nimeni nimica, pentruca surpriza să fie deplină, nici
măcar vraciul nu-i cunoaşte intenţiile, dar acuma a sosit
momentul să organizeze în cele mai mici amănunte mârşăvia.
Spre dimineaţă îl scoală pe vraci înaintea tuturor, care crede
speriat că s-a întâmplat ceva, dar Tec îl apucă de mână
şi-l duce misterios spre locul unde a stat el toată noaptea. Când îi
împărtăşeşte planul aceasta holbează ochii şi nu
ştie dacă a auzit bine sau nu. Pentru a-l convinge îi arată
avantajele pe care le vor avea la întoarcere când se vor prezenta în faţa
lui U cu o serie de prizioneri şi cu perspectiva de a aduce alţii,
mai ales că vor munci mult mai puţin prin aceea că cele grele
vor fi făcute de aceştia. Încetul cu încetul vraciul se lasă
convins, promiţând că va face aşa cum i se cere.
Planul
este ca vraciul la un moment dat să se repeadă la un grup de oameni
din Raiveg, să facă în aşa fel ca ai lor să creadă cu
sunt atacaţi, să-i înconjoare, să-i dezarmeze, să-i lege
şi să-i care cu ei. Însă pentru asta va trebui să mai
atragă şi pe alţii de partea sa, deoarece s-ar putea întâmpla ca
niciunul să nu considere că au fost într-adevăr atacaţi. Se
duce deci repede, scoală încă douăzeci de bărbaţi pe
care îi cunoaşte mai bine, punându-i la curent cu planul său,
promiţândule în acelaş timp că la sosire vor fi
răsplătiţi aşa cum se cuvine, nu numai de el ci şi de
cel mare însăşi. Mai este puţin timp până răsare
soarele şi primii se ridică în picioare urmaţi de alţii,
iar când nu este încă zi deplină urmează să se
despartă. Cei din Reiveg se plimbă printre oamenii lui Tec,
bătându-i cu palma peste umeri în semn de prietenie, surâzând,
luându-şi rămas bun, ceeace îl împiedică pe vraci să
pornească la acţiune, fiindcă Reivenii nu stau în grup fiind
împrăştiaţi peste tot. La urmă comandantul celor din Reiveg
îi cere lui Tec să comande plecarea, ceeace şi face, apoi se strâng
şi dau să se întoarcă la casele lor, când deodată se aud
strigăte disperate şi o învălmăşeală de nedescris
se produce. De o parte şi de alta îşi face loc consternarea. Cei care
nu cunosc planul nu ştiu ce să creadă. Vraciul împreună cu
cei douăzeci s-au repezit la
grupul celor din Reiveg, lovind în dreapta şi în stânga fără o
ţintă anumită, ceeace produce derută, strigând în
acelaş timp că sunt atacaţi. Înainte ca aceştia
să-şi dea seama ce se petrece, se pomenesc pur şi simplu
imobilizaţi, ţinuţi cu mâinile la spate, parte din ei
bătuţi. Ba mai mult decât atâta, unii mai cruzi din oamenii lui Tec
ucid pe câţiva din ei numai din plăcerea de a o face, mai ales
că nu au mai avut ocazia de mult timp să vadă asemenea scene
care le sunt familiare şi care le plac. Dar reivenii nici nu au timp
să opună rezistenţă, atât de surprinşi sunt de cele ce
se întâmplă. Până în cele din urmă intervin şi
ceilalţi antarieni, iar întreaga grupă a reivenilor este
dezarmată şi legată fedeleş unul de altul. Fără
să-i pese de strigătele de durere ale prizionerilor provocate de
frânghiile brute care le rod pielea de la mâini, Tec comandă plecarea.
Pentru siguranţă formează o gardă de pază, din cei mai
fioroşi, sub comanda vraciului. Nici măcar nu se ruşinează
de privirile celor înşelaţi şi batjocoriţi care în fine
îşi dau seama cu cine au deaface şi ce urmăreşte el, dar
neavând încotro consideră că orice rezistenţă va fi
reprimată cu brutalitate. În prima zi umblă destul de mult. Dar
reivenii nu vor să se dea bătuţi, comandantul lor se
adresează pe ascuns celor mai curajoşi din ei ca să pună la
cale o evadare, să anunţe pe cei din aşezare de cele ce s-au
întâmplat. Îşi dau seama că după o primă răpire aceşti
oameni fioroşi vor veni să-i ia şi pe ceilalţi şi nu
se înşeală. Șeful lor intră în vorbă cu Tec cerându-i
explicaţii, dar în loc de răspuns este lovit cu sălbăticie
peste obraz, spunându-i că şi ceilalţi îi vor urma în curând,
după ce se va forma o armată destul de mare pentru a-i învinge.
Noaptea, cei care au pus la cale evadarea reuşesc să se dezlege
şi-o rup la fugă, însă nu au noroc, au fost văzuţi
şi ajunşi cu uşurinţă. Tec îi anunţă că
va profita de ocazie să arate ce vor păţi cei care vor mai
înerca să facă lafel. Chiar în dimineaţa aceea îi strânge pe
toţi roată şi cu bâta lui încrustată cu pietrele
strălucitoare căpătate de şeful mare din Reiveg, ucide pe
unul din ei, ceeace are darul de a-i lecui să mai evadeze.
Pe
zi ce trece prizionerii slăbesc, refuză să manânce şi fac
tot posibilul să se obosească cât mai mult. La fiecare doi, trei
paşi cade câte unul la pământ, ceeace face înaintarea mai
înceată şi mai anevoiasă. Tec nu are nici un interes să-i
piardă pe toţi, ci din contra doreşte să-i prezinte lui U ca
dovadă că şi-a îndeplinit misiunea. Dar, nici aşa nu mai
merge; la un moment dat nu reuşeşc să înainteze într-o zi nici
măcar cât făceau altă dată numai până la primul popas,
ceeace îl face să se poarte crud cu sărmanii prizioneri care se
ţin totuşi tare. Pe cât a fost de conciliant la dus, pe atâta
îşi dă acuma arama pe faţă. Se poartă urât nu numai cu
cei din Reiveg ci şi cu ai săi. Pedepseşte la cea mai mică
greşală, întrebuinţând chiar bâta. Îşi formează ca
şi U o gardă personală cu ajutorul căreia terorizează
pe toţi. Pune să se confecţioneze un fel de bice din coajă
de copac răsucită pe care le dă paznicilor ca sa mâne pe
prizioneri. Cei care cad sunt biciuiţi până la sânge, ceeace face ca
în zilele următoare să moară parte din ei. Văzând că
se împuţinează şi că nu va mai ajunge niciunul în valea
Antari, comandă tabără mai îndelungată pentru odihnă,
spre marea mulţumire a tuturor. Reivenii arată jalnic,
îmbrăcămintea ruptă, blănurile le-au fost luate, mâinile le
sângerează şi unii delirează, ceeace face ca mare parte din ei
nici să nu mai reacţioneze la bătăile şi
ameninţările antarienilor. Odihna de câteva zile îi pune pe
mulţi pe picioare. Clima devine din ce în ce mai călduroasă, iar
vegetaţia îşi schimbă pe nesimţite aspectul. În orice caz
se merge de câteva săptămâni şi Tec îşi dă seama
că mai au de mers încă de câteva ori pe atâta, din cauza încetinelii
cu care înaintează. După această odihnă totul pare că
s-a aranjat. În prima zi merg destul de mult dar în cele următoare reîncep
chinurile Reivenilor care sunt din ce în ce mai epuizaţi, din cauza greutăţilor
pe care trebuie să le poarte şi în cele din urmă se trântesc pe
pământ refuzând să înainteze cu toate ameninţările lui Tec
că îi va ucide până la unul; acuma îi încântă chiar perspectiva
aceasta, dându-şi seama că în felul acesta vor scăpa de chinuri,
dar el nu are intenţia să-şi pună ameninţările în
aplicare, fiind nevoit să-şi schimbe tactica faţă de ei.
Dă deci dispoziţie să nu mai fie legaţi şi nu
pleacă la drum decât atunci când mâinile li se vindecă de rănile
provocate de sforile brute cu care au fost legate. Ţn câteva zile
constată că aproape toţi s-au refăcut. Reivenii însă
se înţeleg între ei să nu arate nici un fel de
recunoştiinţă pentru faptul că au fost deslegaţi şi
li s-a permis odihnă. Ei îşi dau seama că o face din interes, ca
să nu-i distrugă, pentru a fi prezentaţi şefului cel mare
al antarienilor, căci altfel Tec îşi va pierde locul şi poate
chiar viaţa. În orice caz, schimbarea de atitudine dă roade pozitive,
fiindcă în săptămânile următoare se înaintează mai
mult. Biciuirile şi ameninţările nu mai au loc, căci
reivenii îşi dau seama că au pierdut partida, trebuind să-i
urmeze pe aceşti sălbateci fără milă şi
recuoştiinţă.
Ţn
una din zile însă, spre marea bucurie a tuturor antarienilor, ajung la un
punct pe care ei îl recunosc. Aici veneau să vâneze, nu prea departe de
valea Antari. Terenul devine mai stâncos iar căldura reflectată de
pietre se face simţită, încălzind atmosfera peste limita
suportabilă a oamenilor obişnuiţi cu o climă mai rece. La
un moment dat reivenii nu mai pot înainta, aerul îi sufocă, trebuie
să se dezbrace până aproape de piele şi nu mai pot înainta,
făcând pur şi simplu grevă, se aşează jos refuzând cu
încăpăţânare să înainteze. Tec turbă, dar se
abţine cât poate să nu-şi dea drumul cruzimilor, deoarece mai bine
de jumătate din ei au murit şi cei care au rămas sunt
slăbiţi, având un aspect din ce în ce mai jalnic, încât îi este
teamă că dacă ar forţa nota nu ar mai ajunge cu niciunul în
faţa celui mare, dar nici să stea locului nu poate. Încurcătura
este mare, nu ştie cum să iasă din impas. Se plimbă de colo
pâna colo, prin faţa reivenilor, uitându-se la ei cu ură. Ce n-ar fi
dat să-i ucidă pe toţi. Până în cele din urmă îi vine
şi de data asta o idee tot atât de năstruşnică ca cea în
legatură cu capturarea lor. Fără să se consulte cu nimeni,
îl cheamă pe vraci şi comandă ca oamenii săi cei mai
voinici să poarte pur şi simplu pe prizioneri în spinare restul de
drum care mai este de parcurs, ceeace provoacă din partea antarienilor
nemulţumiri. Nici ei nu erau prea odihniţi după un drum atât de
lung şi după o lipsă atât de îndelungată de acasă, dar
altă soluţie nu este. Vraciul caută să le explice că
dacă nu vor asculta, atunci toată osteneala ar fi fost
zadarnică. Până în cele din urmă cei aleşi s-o facă
acceptă, însă nimeni nu s-a gândit dacă şi reivenii o
să fie de acord să se lase purtaţi în spinare de alţii. La
prima încercare aceştia se opun categoric, cu forţa, ceeace
provoacă o adevărată bătălie, soldată cu
morţi de ambele părţi. Tec şi vraciul aleargă disperaţi
printre ei strigând, îndemnându-i să se liniştească. Deci prima
tentativă nu a dat rezultate, iar când spiritele se liniştesc se
hotăreşte să aştepte până a doua zi, când nici atunci
nu are succes. În zilele următoare se liniştesc spiritele, iar Tec are
de gând să câştige timp, în speranţa că vor veni
vânători din valea Antari să vâneze prin aceste locuri, dar aşa
ceva nu se petrece. Atunci face o nouă tentativă să-i
convingă pe reiveni să se lase duşi în cârcă sau să
meargă pe propriilor picioare. În fine, unii din ei se ridică în
picioare îndeamnându-i pe ceilalti să facă lafel, iar unul din ei
vine în faţa lui Tec şi caută să încheie cu el un târg.
Anunţă astfel că nu vor porni la drum decât atunci când li se
vor da asigurări că odată ajunşi la destinaţie şi
prezentaţi marelui şef, vor fi lăsaţi liberi, nu vor fi
maltrataţi şi lăsaţi să plece unde vor voi. Până
şi ei îşi dau seama că aceste condiţii sunt peste măsură
de pretenţioase în ceeace privesc ambiţiile lui Tec şi că,
chiar dacă el va accepta, ei nu vor mai depinde de el, aşa că
toate promisiunile lui nu ar mai conta în faţa celorlalţi mai mari
din valea Antari. Cu toate acestea, în disperarea lor se agaţă
şi de un fir de pai, iar Tec acceptă, ştiind că nu de el va
depinde soarta acestor oameni şi în cele din urmă întreg grupul
îşi continuă drumul spre valea Antari.
Valea Antari după plecarea lui Tec
După
plercarea lui Tec, U era în continuă căutare a unei soluţii cât
mai acceptabile de a-şi consolida poziţia. Cu toată cruzimea cu care
îşi arată voinţa de a domni absolut, îşi dă
totuşi seama că singur nu va putea face faţă, trebuie
să aibe oameni care să-l susţină, deviza lui fiind, cine
mă ajută va fi ajutat, dar cine este împotriva mea va trage
consecinţele. Deocamdată însă este linişte, totul s-a
reaşezat pe făgaşul iniţial şi oamenii îşi
văd de treburile lor. Numai de partea celaltă a văii Antarii doi
inşi, un bărbat şi o femeie, uneltesc în fiecare zi împotriva celui
mare şi a sistemului său dictatorial de a oprima pe oameni. Cu toate
că a trecut atâta timp şi vremea s-a aşternut peste ea, Unta nu
uită că a fost părăsită, lucru care poate nu ar fi
supărat-o atât de mult, dacă nu ar fi fost pur şi simplu
azvârlită ca un gunoi la apariţia lui Ia, despre care U nici nu i-a
pomenit la timpul său. Este adevărat că a stat mereu în preajma
celui mare cât timp a trăit An, iar acuma după moartea sa nimeni nu
se mai uită la ea. Pedeasupra a murit şi mama ei, iar ea a rămas
singură fără sprijin. Locuieşte împreună cu alţii
în una din grotele din preajma celei mari, iar serile şi le petrece în
mica grotă a lui Ur I, făcând fel de fel de vrăji cu ajutorul
focului şi incantaţii de tot soiul. A învăţat de la
bătrân că există anumite spirite care umblă printre oameni,
care în anumite condiţii le pot face rău, sau bine, dacă sunt
contactate prin diverse metode de cei vii. Încearcă deci să intre în
legătură cu ele pentru a le determine să se
năpustească asupra lui U ca să-l sfâşâie. Și peste toate
acestea nici nu mai este o femeie tânără, pentru acele timpuri, ci
trecută de vârsta a doua. Nu mai este atrăgătoare aşa cum a
fost. A încercat de câteva ori să reintre în graţiile lui Ie
însă nu-a reuşit, a fost împinsă din calea sa cu brutalitate de
cei câţiva care-l însoţesc în permanenţă, fără ca
el să-i ia apărarea, aşa cum făcea când o iubea şi o
ducea chiar în braţe când obosea. De atunci aproape că nici nu s-a
mai arătat în lume, ziua stă în culcuşul ei, iar serile se duce
la Ur I, care a îmbătrânit mult în ultimul timp, la care face în
permanenţă vrăji, aproape la nebunie, pâna la punctul când simte
că tot trupul i se închirceşte şi cade frântă la
pământ. U o vede din când în când furişându-se pe lângă stânci
sau fugind în josul văii, dar nu dă faptului nici un fel de
importanţă. Nici măcar nu-şi mai aduce prea bine aminte de
clipele petrecute alături de ea, ca bărbat puternic, având nevoie de
o femeie, atâta tot, căci nu şi-ar fi închipuit niciodată
că ar putea s-o înlocuiască pe Ia care face parte din însăşi
sufletul său. Bineînţeles că judecata lui pentru acele timpuri
nu era clară în privinţa asta, ci făcea parte din
subconştiet, care îl stăpânea, dictat de instinct.
Și
în grota mare a fost linişte dela plecarea lui Tec. În aşteptarea sa,
U a cutreerat mult valea în lung şi în lat să găsească
locul cel mai potrivit pentru construcţia unui palat mare din piatră.
Arh i-a explicat de mai multe ori cam cum o să arate, U fiind
nerăbdător să-şi
vadă visul în fine îndeplinit. Locul cel mai potrivit pentru o asemenea
construcţie ar fi platforma din spatele stâncii Atar unde se află
altarul jertfelor. Aici găseşte şi Arh că ar fi cel mai
nimerit, mai ales prin aceea că în jur sunt stânci abrupte imposibil de
escalat, ceeace dă locului o siguranţă în plus. U nu se simte în
siguranţă în grota mare, el care conduce cu mână forte, prin
teroare şi asuprirea celor mulţi, aici unde circulă o
mulţime de oameni greu de controlat. Este adevărat că are garda
lui postată la toate colţrile, dar nu poate scoate pe toţi cei
care au locuit aici încă înainte de venirea lui. În orice caz aici în
valea Antari îşi va stabili centrul, deci va trebuit construit ceva foarte
grandios, cu pereţi solizi, greu de cucerit. Din ziua când se
hotăresc asupra acestui loc, Arh se pune pe treabă. În primul rând
măsoară întreaga suprafaţă cu o frânghie care o înoadă
acolo unde se termină terenul, apoi ia altă frânghie şi
măsoară cealaltă latură procedând lafel, apoi le ascunde
undeva şi le păstrează ca etalon. Îşi dă seama că
fără asta nu va putea face nimica. Apoi cu cei câţiva oameni
care i-au fost daţi în acest scop, sapă şanturi mai adânci care
vor fi fundaţiile viitorilor pereţi exteriori. Vrea ca totul să
fie cât mai mare cu putinţă, să ocupe întreaga
suprafaţă a platoului, lăsând o distanţă între
stâncile din jur şi pereţi, unde să fie postate străjile.
După ce termină aceste lucrări preliminare, îl anunţă
pe U că abea de acum încolo are nevoie de mai mulţi oameni. Deoarece
munca se arată foarte grea şi anevoioasă, pietrele mari trebuind
să fie desprinse din stâncile din jur şi şlefuite, sunt
aleşi cei ce au făcut asta când şi-a construit palatul din
locurile de unde au plecat, dar Arh este de părere că nu este bine
să se ia piatră din stâncile din jur, deoarece s-ar putea să se
prăvălească, dărămâd ce se construieşte. Cel mai
bun lucru este să fie aduse din josul văii, unde se găsesc
stânci mici şi mari din plin, parte aduse de apele când se umflă, dar
cele mari trebuiesc desprinse din pereţii văii. Pentru această
muncă este nevoie de mulţi oameni şi cât mai urgent, încă
înainte de perioada ploilor când apele inundă fundul văilor. U este
de părere că treaba asta să fie făcută numai de
oamenii lui şi în nici un caz de antarieni, căci numai în ei poate
avea încredere. Ori această muncă istovitoare ar slăbi pe cei
ce-l pot apăra de eventualele atacuri ale celor de aici. Dar şi
această variantă are laturile ei slabe, antarienii fiind cu mult mai
numeroşi ca ei, ar fi posibil ca în cazul unei revolte provocată de
faptul că sunt puşi la munci foarte grele, să nu poată
să le ţină piept. Un singur lucru nu ştie U încă,
anume că acolo în turnul din fildeş pe care şi-l va construi nu
mai va mai avea legături cu cei de jos, neştiind că după
atâta timp antarienii cu oamenii lui aproape că s-au contopit cu totul
şi nu se mai fac diferenţe dintre unii şi alţii. S-au
obişnuit între ei, îşi împart grotele în comun, fără
certuri, iar mulţi bărbaţi veniţi sau unit cu fete de aici
după obiceiurile lor şi invers. Dar şi antarienii au luat fete
venite, tot după obiceiurile văii, acestea fiind mai bine conturate.
Ţnsă, cel mai important lucru este acela că limbile au început
să se contopească şi încetul cu încetul se naşte una
nouă care are rădăcinile cuvintelor din amândouă. Singurele
certuri şi scandaluri sunt cele din motive amoroase, conflicte ce
există de când a apărut omul pe pământ. În cadrul vechei
orânduiri neînţelegerile erau soluţionate de sfatul bătrânilor
din anturajul lui Rit, ori, de când acesta nu mai este, acesta s-a dizolvat.
Oamenii au format spontan sfaturi locale formate din câţiva mai în
vârstă şi unii bărbaţi cu mai multă
experienţă care judecă, a căror hotărâri sunt
considerate de toţi ca obligatorii. U avea cunoştiinţă de
ele, considerănd că ultimul cuvânt şi legea îi aparţine
lui, că nimeni nu are dreptul de a contesta cele hotărâte de el.
Odată a vrut chiar să participe şi el la o judecată, dar
s-a dovedit prea dur, renunţând în cele din urmă să se mai ocupe
de aceste banalităţi, însă mai târziu îşi va da seama
că a greşit, fiindcă în felul acesta i-a îndepărtat de el,
scăpându-i autoritatea de stat din mâini, deoarece hotărârile nu sunt
date în numele său ci acel al oamenilor, deci al poporului. Cu timpul
obiceiul devine cutumă, fară a mai putea fi contestat. De aceasta
află din gura lui Sin şi Si care de foarte mult timp nu s-au mai
amestecat în treburile de conducere, însă de data asta îşi dau seama
de pericolul care planează asupra celui mare, nu atâta că el este
pentru ei o persoană supremă, ci datorită faptului că sunt
toleraţi având o situaţie priviligiată. Ori un altul poate nu-i
va mai considera ca atare şi atunci este bine să facă tot
posibilul de a lucra pentru menţinerea celui care le dă aceste
drepturi. În una din zile au asistat şi ei la o judecată auzind
discuţii între bătrâni cum că cel mare s-a desprins de oameni,
trăind numai pentru el, că înainte dreptatea era
împărţită de Rit personal şi ai săi, că bune sau
rele, hotărârile aveau putere. Acuma însă cel mare nu se mai
interesează de oamenii săi. Auzind acestea U îşi face gânduri
cum să rezolve problema şi la sfaturile unora îl numeşte pe Sin
ca judecător suprem, secondat de Si, însă fără a
desfiinţa judecătoriile locale formate spontan. Ei trebuie să
cerceteze toate hotărârile date, să le aprobe sau să le
respingă dacă găsesc că nu sunt drepte, iar ca ultimă
instanţă se autonumeşte el, a cărui hotărâri nu mai
pot fi atacate, fiind definitive şi executorii. Dealtfel dreptatea sa
constă în bâta lui pe care o întrebuinţează când crede de
cuviinţă. Din această cauză, şi având în vedere
că problema împărţirii dreptăţii trebuie bine
pusă la punct, este de părere că nu trebuie să înceapă
construcţia palatului decât după ce pune la punct organizările
centrale. În zilele următoare au loc mari frământări în grota
mare. Sunt convocati toţi cei din anturajul lui U pentru a pune la punct
problemele pe care le-a neglijat. Cu această ocazie sunt numiţi pe
lângă Ritit încă trei bătrâni ca preoţi printre care cei
care au fost şi unul nou dintre oamenii săi şi ca
judecători supremi Sin şi Si, spre bucuria lor. Treaba le place
şi îi amuză. Foarte des iau parte la certurile din vale şi de
cele mai multe ori hotarârile lor sunt acceptate şi luate în seamă.
Numai rebeliunile, actele de ostilitate faţă de cel mare precum
şi trădarea cad numai în competenţa lui U, hotrârile fiind
executate prin bâtă, adica moartea. Dar lucrul cel mai important este
formarea şi oragizarea unei armate puternice de care are nevoie şi
numai Arh şi At ştiu dece. În fruntea ei este numit At iar ca adjunct
îl face pe Sir; cu aceasta îl câstigă cu totul de partea sa. Faptul
că a omorât-o pe Ina nu-l mai interesează, principalul este că a
căpătat un ciolan mare de ros, o tempora o mores. Vânzarea sufletului
şi ai mândriei unui dictator în schimbul unui blid de linte este un
fenomen care în ultimul timp este foarte răspândit în lumea noastră
aşa zisă modernă, vezi dictaturile naziste şi comuniste
care au bântuit în lume timp de decenii. Dealtfel Sir nici nu se mai
gândeşte la iubita lui verişoară şi crede, cel puţin
pe faţă, că U nu a avut nici un amestec în uciderea ei, ci Vri a
făcut-o într-un moment de nebunie. Iar ca să-i mulţumească
şi pe antarieni de care are nevoie, nu se mai face nici o distincţie
dintre oamenii de aici şi cei veniţi cu multe perioade de ploi în
urmă. Toată armata să fie în mod egal echipată şi
înarmată. După aceste lungi consilii în care s-au pus toate la punct,
U preconizează şi alte măsuri care să asigure atât
securitatea sa personală, cât şi pregătirea terenuleui pentru
aducerea la îndeplinire a planurilor sale măreţe de stăpânire
absolută, iar ca primă măsură evacuiază grotele vecine
celei mari, cu destulă greutate, fiindcă se loveşte de
rezistenţa oamenilor. Dar aceştia sunt duşi cu forţa în
altele, neţinându-se seama dacă sunt bune pentru locuit. Printre ei se
află şi Unta, împreună cu Sari, fata care odată a fost
unealta lui Rauta împotriva lui U. Armata formată fiind destul de
numeroasă are nevoie de loc mult. Ea se împarte în două grupuri, una
prmanentă sub comanda lui At ca pază a grotei mari şi a
eventualelor atacuri de afară, a căror oameni locuiesc în nişele
fostei gărzi ale lui Rauta, iar acuma fiind în număr mai mare trebuie
cazaţi în grotele vecine, motiv pentru care au fost evacuate cu
forţa, iar altă grupă din bărbaţi puternici sub
comanda lui Sir, aşa zisa rezenvă, care la prima chemare să se
prezinte pentru apărarea întregii comunităţi, în care caz
intră direct sub comanda lui At. Aceştia locuiesc cu ceilalţi
oameni în vale, nefiind permanentă, din care fac parte numai cei ce stau
prin grotele vecine, care nu au fost evacuate. Toate acestea le face cu scopul
ca paza permanentă să fie cât
mai strânsă în jurul său, centrul să fie înconjurat pe cât
posibil de oamenii săi, care au raţii mai mari de carne şi
drepturi mai multe ca cei de rând. Dar în afară de aceştia sunt
aleşi unii care în decursul timpului au dat dovadă de totală
supunere, care formează un fel de pază secretă, sub comanda
personală a lui U, din care unii nu sunt nici măcar de At
cunoscuţi. Aceştia sunt împrăştiaţi printre oşteni
şi în vale, cu scopul de a asculta orice ce se spune şi a informa pe
cel mare de tot ce se petrece.
Mişcările
acestea de oameni durează mai mult timp şi Arh se arată
nerăbdător să înceapă construcţiile, ceeace
necesită iar un sfat, dar nu de amploarea celui precedent. Sunt deci din
nou strânşi cei din jurul său, hotărându-se de data asta de
către toţi, inclusiv a antarienilor aducerea aproape de sclavie a
celor mulţi, indiferent dacă sunt din valea Antari sau veniţi
şi indiferent dacă sunt femei, bărbaţi sau copii. Pe
lângă U, At şi ceilalţi este şi Sir de acord cu
această mârşăvie, trădându-şi semenii în favoarea
uzurpatorului venetic şi a acoliţilor săi. Fiecare locuitor este
obligat să execute munci în folosul aşa zisei comunităţi,
care în realitate este cel al celor din grota mare şi acoliţilor lor.
U îşi dă seama că nu poate proceda altfel dacă doreşte
să ducă viaţa uşoara de huzur, dar mai ales voinţa de
a pune stăpânire şi pe alte popoare. Ca să lupte împotriva
învingătorilor ar fi fost o nebunie după concepţia lui Sir
şi ai celor ce s-au dat cu ei, dealtfel neîmpărtăşită
de oamenii cinstiţi sufleteşte care formează majoritatea
locuitorilor văii, ce cred contrarul, care au concepţia, mai bine cu
sufletul împăcat şi curat decât o râmă târâtoare în faţa
stăpânului, în schimbul unui ciolan şi, ca să se facă mai iubit
de şef, Sir aduce în una din zile în faţa lui U doi antarieni
acuzaţi de revoltă care îşi primesc pedeapsa aşa cum
înţelege. Deacum este sigur pe el, domneşte, roade un ciolan mare al
trădării pe spinarea unui popor oprimat. Cine are urechi de auzit, să
audă, sau să-şi
aducă aminte, amen.
Tec
a plecat de foarte mult timp şi nu s-a mai auzit nici o veste dela el,
ceeace îl îngrijorează pe U. L-a trimis doar în recunoaştere şi
nu mai vine. Ar fi avut nevoie de oamenii lui, mai ales acuma. La propunerea lui
Sir de a trimite alţi oameni după el nu este de acord, fiind de
părere că aceasta nu are nici un rost. Deocamdată trebuie
să organizeze toate fără să ţină seama de ei. Pe
de altă parte Arh îi cere în fiecare zi oameni care să scoată
pietrele necesare pentru construcţie din albia râului, dar U îl amână
mereu. Nu este încă sigur de puterea armatei, fiindu-i frică de
răscoale, motiv pentru care doreşte reuşită şi
reîntoarcerea lui Tec, fiindcă dacă acesta găseşte
alţi oameni îi va putea pune fără teamă la muncile cele mai
grele.
În
adunarea în care s-au luat o seamă de hotărâri se dispune între
altele ca oamenii din grotele mai îndepărtate să fie scoşi cu
forţa şi puşi la muncile construcţiei palatului, dar U
îşi dă seama că ar greşi dacă ar face-o, fiindcă
în primul rând cineva s-a apucat să vorbească, destăinuind
aceste planuri, iar în al doilea rând s-au făcut auzite voci împotriva
ordinei instaurate. O iscoadă a informat deasemenea în mare taină
că în una din grote se petrec evenimente bizare, se văd lumini
noaptea şi fum gros iese prin crăpăturile stâncilor, iar seara
se aud cântece şi voci. Făcându-se cercetări mai
amănunţite, se află că acolo s-a refugiat Unta cu Sari la
unul din vechii locuitori ai grotei, bătrânul Ur I. La prima vedere nu i
se pare lui U nimica anormal, ştiindu-se că bătrânul se
ocupă cu vrăjitoria, însă în acelaş timp îşi aduce
aminte de blestemul din ziua când a fost numit mare şef în valea Antari,
alături de Ina. Pentru a fi sigur că nu se pregăteşte ceva
împotriva sa, tocmeşte mai mulţi bărbaţi de încredere din
poliţia sa secretă, care să se introducă acolo în mod
discret, să vadă despre ce este vorba, acţiune ce amână iar
începerea construcţiei palatului, spre disperarea lui Arh, care nu
încetează să-l bată la cap cu cereile lui, ca în cele din
urmă să i se interzică chiar să mai vorbească de asta
în prezenţa lui U. Însă nici Arh nu se dă bătut, face toate
pregătirile necesare pentru desfăşurarea în bune condiţii a
viitoarelor lucrări. Împreună cu bărbaţii care i-au fost
daţi, nivelează platforma, sapă şanţurile mai adânci,
fiindcă de data asta doreşte ca pereţii să fie
încrustaţi în pământul stâncos ca să facă corp comun cu
terenul şi aduce tot ce se poate căra, numai cu oamenii săi. În
fiecare zi îi pune pe aceştia să ducă bucăţi mari de
piatre, pe care le aşează în şanturi ca fundament, peste care
toarnă lut amestecat cu apă pentru a le prinde între ele. Treaba este
istivitoare şi trebuie să întrebuinţeze toată
diplomaţia de care este în stare ca să-i determine să-l ajute,
deoarece oamenii au vrut să fugă, lăsându-l baltă. Dar el
le promite marea cu sarea, dispunând chiar să li se dea lor şi
famililor lor raţii mai mari de carne, ceeace îi determiină să
rămână, având ca efect că lucrările pot continua. Lui U
nu-i spune nimica şi nici nu-l mai vede în ultimul timp, făcâdu-l
aliat pe Ie, care huzureşte toată ziua distrându-se cu fetele din
grota mare, nu se ocupă cu nici un fel de treburi, fiindu-i silă de
orice ce necesită o muncă, indiferent dacă este fizică sau
de altă natură. A mai încercat odată să intre în garda
tatălui său, dar şi-a dat curând seama că nu se prinde de
el. Este acuma un bărbat în toată puterea cuvântului, trecut chiar de
vârsta când alţii îşi iau câte o femeie două cu care să
aibe copii, însă el nu se gândeşte la aşa ceva, devreme ce toate
îi stau la dispoziţie, pară mălăiaţă în gură
nătăfleaţă. Nu are decât să-şi exprime o
dorinţă că aceasta îi este
imediat satisfăcută cu promtitudine. Însă poveştile
şi planurile lui Arh îl pasionează totuşi, putând fi văzut
în ultimul timp mereu în preajma sa, el care nu a părăsit decât
foarte rar grota mare; deasemenea poate fi văzut de la o vreme cutreerând
valea Antari în lung şi în lat, alături de bătrân, care cu
toată vârsta lui înaintată pentru acea vreme nu a renunţat încă
la planuri măreţe de a construi palate somptuase. În fericirea sa
că are în fine ocazia, nu precupeţeşte nimica şi, contrar
obiceiului, nu ascultă de voinţa celui mare, ci continuă
alături de Ie la pregătirea terenului în vederea construirii marelui
palat din preajma stâncii Atar. Dealtfel are mult de luptat cu cei câţiva
oameni care i-au fost daţi initial de U, reuşind până în cele
din urmă să-i convingă să rămână lângă el,
prin fel de fel de promisiuni. Zilele trec şi pregătirile
avansează, încetul cu încetul şanţul se adânceşte şi
se umple cu bolovanii aduşi. Se sapă cu multă trudă cu
mijloace foarte rudimentare, cele existente. Unii din oameni au avut chiar
unele inovaţii, astfel se confecţionează dintr-un lemn foarte
tare pene mari cu ajutorul cărora se lărgesc spalturile dintre rocile
stâncilor până acestea se desprind şi cad, o muncă de lungă
durată, foarte costisitoare ca timp şi energie, dar utile.
Săpăturile pentru fundaţii se fac tot în acest fel, iar
şanţurile de fundaţie se
umple cu bolovani mari mari care se aşează în aşa fel ca
să formeze un bloc cât mai compact. Ie se pasionează din ce în ce de
această construcţie, dând din când în când indicaţii pe care Arh
le găseşte utile şi astfel conturul viitoarei construcţii
prinde viaţă. Se poate vedea locul unde va fi poarta mare prin care
se va pătrunde în interior, camerele care dau spre afară, precum
şi cele interioare. Având experienţa cu palatul construit în vechea
aşezare părăsită, face de data asta în aşa fel să
lase loc liber în mijloc pentru o curte interioară mare, pentru ca,
camerele din mijloc să aibe şi ele lumină şi ferestre.
Construcţia să aibe mult aer, deoarece torţele care ard aproape
tot timpul în grota mare fac ca aerul să fie greu de respirat. Fumul din
grote i-au făcut pe oamenii lui U să se îmbolnăvească,
să tuşească şi să capete dureri în şale, mai ales
cei ceva mai în vârstă, ceeace i-a determinat pe mulţi
să-şi construiască colibe din crengi şi frunze aşa cum
au fost obişnuiţi, spre mirarea antarienilor care de generaţii
nu au mai pomenit să se locuiască altfel decât în grote, cu timpul
însă s-au adaptat organismele lor cu acest fel de viaţă.
Deoarece mulţi îşi dau seama că este mai frumos de locuit în aer
libert, exemplul este urmat şi de ceilalţi antarieni, ca până la
urmă întreaga vale să fie împânzită cu colibe mici, construite
din crengi uscate, acoperite cu frunzele mari a unor plante care cresc perste
tot, ceeace îl bucură pe U, deoarece are de gând ca în viitor toată
lumea să-şi construiscă bordeie din piatră care pot fi mai
bine supravegheate decât grotele adânci şi întunecoase. Cu toate acestea
rămân majoritatea grotelor locuite.
Ieşirea
lui Ie la construcţii îi dă Untei ocazia să încerce să-l
atragă din nou de partea ei, dacă nu ca iubită, măcar
să-l aibe în imediata ei apropiere, în aşa fel ca la un moment dat
să-l poată avea ca martor în cazul că U ar descoperi uneltirile
împotriva lui. Ea a simţit că este urmărită, ceeace a
determinat-o în ultimul timp de a înceta cu vrăjitoriile şi cu
incantaţiile. Pentru a se face observată de Ie, o
întrebuinţează pe Sari care se menţine încă
tânără şi frumoasă. Ie nu o cunoaşte şi nu-a
văzut-o niciodată, aşa că momeala este bună. Unta a
dispărut aproape complet din mintea sa, numai rar se mai gândeşte la
ea. În una din zile când a zărit-o în vale şi-a dat seama cât de
trecută este; ce diferenţă dintre femeia tânără
şi frumoasă din timpul adolescenţei sale şi cea de acuma,
aplecată de spate, cu riduri şi urâtă. A trecut pe lângă ea
fără măcar să arate că a zărit-o, dar nu a
observat ochii plini de ură care l-au urmărit tot timpul şi nici
femeia frumoasă care o însoţeşte. Pe el nu prea îl
interesează cele de aici din vale, fiindcă are destule în grota mare,
foarte tinere, unele chiar copile, dornice de distracţii de tot soiul, mai
ales în ultimul timp când şi antarienii au descoperit băutura cea
bună pe care numai Unta o cunoştea înainte. Plantele din care se face
cresc prin apropiere, iar oamenii s-au obişnuit să le culeagă,
preparându-le în butoaie făcute din trunchiuri groase de copac, scobite pe
dinăuntru, în care lichidul stors începe să fiarbă, care
după un timp pişcă la limbă când este băută.
Lăsat mai mult timp, se transfomă în acel lichid care dă
senzaţii de bucurie, iar cei de aici au descoperit prin fel de fel de
metode să-l facă limpede, ceeace îl întăreşte. Ie a pus
imediat stăpânire pe aceşti arbuşti, nepermiţând sub
aspră pedeapsă nimănui să se apropie de ei. Insă mai
erau şi alte locuri unde cresc, de care se folosesc cei de aici. Dar,
văzând că această băutură face ca minţile să
nu mai judece limpede, unii oameni au conchis din asta că zeul Asio vrea
cu ajutorul ei să pună stăpânire pe vale, trimiţând
plantele care să-i ducă pe oameni în păcat, dar Ie nu ţine
seama de toate aceste vorbe, continuând cu orgiile din grota mare,
fără să-i pese de ce se spune despre el, căci incontestabil
se află şi se comentează evenimentele din centru, însă
nimeni nu are îndrăzneala s-o spună în gura mare faţă de
toţi, de teama repercursiunilor. Băutura este totuşi
fabricată în majoritatea grotelor şi colibelor. Ie află şi
se duce cu mai mulţi bărbaţi, ameninţând pe cei ce o produc
cu bătaia, dar aflând că nu este din cele ce şi le-a luat pentru
el renunţă. Câţiva au fost chiar bătuţi, chiar şi
unele femei, ceeace a provocat oarecare enervare printre antarieni, deoarece la
ei a bătea o femeie este cel mai mare păcat, ea fiind cea care
dă viaţă oamenilor. Prin aceasta Ie îşi atrage numai
ură, chiar şi a unei părţi a gărzii. În ultimul timp
se poartă urât cu toţi, numai pe Arh îl ascultă. Are impresia
că totul îi aparţine de drept, că orice cerea să i se dea
fără întârziere. U ştie de aceste obiceiuri ale fiului său,
dar acţiunile sale nu-l interesează, nu se ocupă de el
niciodată, văzându-l doar atâta cât durează o întâlnire
întâmplătoare. Pe Ia în schimb o vizitează în fiecare seară;
când ajunge în faţa ei, toată bestialitatea şi cruzimea din el
dispare. Cu toate că şi ea a îmbătrânit, devenind aplecată
de spate, cu riduri adânci pe faţă, totuşi femeia asta îi
inspiră ceva ce nu simte faţă de nimeni. Toată viaţa
sa şi toată ascensiunea rapidă este întruchipată în ea. O
stimează mai mult ca pe oricine, fiind în stare, lafel ca în
tinereţe, s-o apere până la crimă. Ia ştie ce sentimente
are bărbatului ei pentru ea, însă nu a profitat niciodată de ele;
nu a căutat niciodată să obţină vreun avantaj,
dealtfel nici nu are nevoie de altceve, fiindcă i se oferă totul,
trebuie numai să-şi arate dorinţa de a obţine cutare sau
cutare lucru, că i se aduce fără întârziere, iar pe de altă
parte nu a căutat niciodată să facă cuiva un rău,
să se răzbune, dovadă cum s-a purtat cu Unta. Cruzimea lui U nu
o deranjează, o pune pe seama voinţei lui de a se apăra
împotriva celor ce îi vor răul. În ultimul timp i s-a spus de către o
femeie care o îngrijeşte totul despre Ina, dar nu a căutat să-i
arate că este supărată. El nu va afla niciodată că ea
ştie ceva şi nici nu o va bănui măcar. Ie în schimb
profită din plin de faptul că este fiul celui mare şi nici nu
are nevoie s-o arate, ci singur îşi însuşeşte fel de fel de bunuri
la care pretinde că are dreptul să le aibe, iar dacă nu i se
dau, le ia cu forţa. Pe unul din oameni care s-a opus să-i dea ce
voia l-a omorât în bătăi fără ca cineva să-l fi tras
la răspundere şi nici tatăl lui nu s-a amestecat, cu toate
că ştia ce a făcut fiul său. Dar odată când un
bărbat din garda sa a omorât pe un altul, U personal l-a pedepsit cu cea
mai mare asprime.
În
una din zile pe când Ie se duce cu Arh spre platoul unde se construeşte
palatul cel mare, îi iese înainte o femeie aparent tânără care îi
taie calea, lovindu-se de el. Un moment rămâne locului crezând că
este vorba de un atentat la persoana sa, impresie care îi dispare repede
văzând cine l-a lovit. Pe deasupra Sari se trânteşte la pămând,
simulând că s-a împiedicat. Ie o ajută să se ridice, atingerea
cu pielea ei întinsă şi curată îi provoacă un frison
şi uitându-se la ea este fascinat de frumuseţea ei. Ea se
sprijină de el motivând că şi-a scrântiti piciorul, iar Ie o ia
în braţe. Senzaţia apropierii acestei femei îi place. Îi spune lui
Arh care a urmărit scena, dându-şi seama ce urmăreşte
această fată, cunoscând armele unei femei când vrea să
cucerească un bărbat, să continue drumul, iar el însoţit de
doi bărbaţi din paza sa care îl îsoţesc în permanenţă,
o duce în grota din faţă. Fără s-o întrebe intră
şi el, o aşează pe paiele care servesc drept pat şi îi
mângâie uşor piciorul rănit, până sus. În felul acesta îşi
petrece toată ziua alături de ea, iubindu-se cu înfrigurare. Grota
este goală, în afară de Sari nu este nimeni înăuntru, dar Ie
obsearvă că aici sunt urme, că ar mai locui cineva. Până în
cele din urmă se miră că niciunul nu vine înapoi şi atunci
îi apare în minte bănuiala că a fost atras într-o cursă. Oamenii
din garda lui au fost expediaţi iar el se află aici singur, neavând
nici măcar cu ce să se apare în caz de atac. Un moment îşi
pierde raţiunea, o apucă pe Sari cu brutalitate de mână
trântind-o în genunchi, obligând-o să spună dacă nu cumva a
simulat accidentul. Ea recunoaşte că aşa este, dar îl
asigură că l-a plăcut încă de prima dată când l-a
văzut în grota mare, fără a o da pe Unta de gol, dânduşi
seama că Ie ar ucide-o fără doar şi poate. El se lasă
convins că aşa este şi de atunci vine în fiecare seară
aici, petrecând ore pline de dragoste alături de ea. În grota mare nu o
duce fiindcă ea refuză net. Este cunoscută acolo, mai ales de
când a fost aleasă de Rauta pentru scopul ştiut şi pe deasupra
unele femei care acuma sunt în anturajul lui Ia cunosc adevărul, ori nu
are chef ca Ie să afle totul, ceeace ar însemna pieirea ei. Uită
scopul intervenţiei ei şi încetul cu încetul începe să se
prindă de Ie, începând chiar să-l iubească. Unta o
vizitează în fiecare seară după plecarea lui, descosând-o, dar
când vede că răspusurile ei sunt evazive îşi dă seama de
adevăr. Îi face reproşuri că a înşelat cauza pentru care
luptă, o goneşte de lânga ea şi îi interzice să-i mai calce
grota. De data asta are intenţia să treacă repede la
acţiune, ea singură fără ajutorul cuiva. De atâtea ori s-a
jurat că se va răzbuna, dar niciodată nu şi-a pus planul în
mod serios în aplicare. Într-o zi se furişează în grota unde Ia se
distrează cu Sari si după plecarea acestuia se repede la ea
sfărămându-i ţeasta cu un bolovan, întocmai cum a făcut cu
mulţi ani în urmă cu Anan. Cadavrul lui Sari este descoperit a doua
zi de dimineaţă, dar nimeni nu a văzut sau observat ceva. Ia în
schimb nu cercetează prea mult, nedând cazului prea multă
importanţă, deoarece nu rareori se întâmplă asemenea crime de
gelozie. Se consolează repede, întorcându-se la fetele lui din grota mare.
El nu a iubit-o niciodată, ci Sari a fost pentru el numai un obiect de
amuzament, iar Unta îşi dă seama că nu a reuşit nici de
data asta, că de acum încolo nu mai are pe nimeni pe care să-l întrebuinţeze
ca paravan pentru atingerea scopurilor ei mârşave. Până în cele din
urmă se retrage din ce în ce din anturajul oamenilor, se mută în una
din grotele cele mai mici de la marginea văii, nelocuită şi nici
pe Ur I nu-l mai vizitează. Dar nu renunţă cu totul, are de gând
să lucreze singură în timp, fiind sigură că odată U
sau fiul său vor face o greşală de care ea va putea profita,
deoarece de fiecare dată când şi-a făcut un aliat nu a avut
decât de suferit. Va ataca prin surprindere şi îşi jură că
va omorâ atât pe U cât şi pe fiul său, gândeşte ea plină de
ură. Are sufletul otrăvit şi nu vine în vale decât să se
aprovizioneze cu alimente iar în restul zilelor stă în jurul focului
făcând descântece şi vrăjitoriile învăţate de la Ur I,
invocând pe Uni, zeul răului, numit în grupul unor bărbaţi din
tribul din care a făcut parte iniţial, înainte să apară U
cu ai lui.
Independent
de frământarile acestei femei, viaţa în valea Antari merge înainte. U
se ocupă de buna desfăşurare a ordinei instaurate, cutreerând
din când în când valea în lung şi în lat, însoţit de o gardă
puternică, asistând aproape la toate judecăţile. S-a
obişnuit chiar să dea soluţii, renunţând la
brutalităţi, atunci când delictele sunt uşoare. Numai când este
vorba de el însuşi pedepseşte cu cea mai mare asprime, ucigând pe
oricine care i se opune. Nici Ie nu-şi pierde timpul, cutreeră valea
însoţit de Arh, iar serile le petrece în compania fetelor tinere, în
restul timpului se odihneşte după o activitate atât de plină din
cursul zilei.
Au
trecut foarte multe prioade de ploi şi uscăciuni de la plecarea lui
Tec cu un număr important de oameni şi nici o veste, fapt pentru care
a fost amânată de mai multe ori construcţia palatului din preajma
stâncii Atar. Oamenii de aici încep să creadă că au pierit cu
toţii datorită ambiţiilor de mărire ale lui U. Unii
antarieni spun că dincolo de masivul stâncos care se vede în zare în
zilele clare şi senine, s-ar întinde o preerie locuită de oameni
uriaşi şi fioroşi care îi mănâncă pe toţi cei
care se încumetă să intre în împărăţia lor, însă
niciunul nu ştie concret că s-ar fi întâmplat vreodată aşa
ceva, sunt numai poveşti moştenite din generaţie în
generaţie. Drumul până acolo ar ţine o perioadă
fără ploi, deoarece distanţa este foarte mare, munţii fiind
foarte înalţi şi nimeni de aici nu s-a încumetat vreodată
să ajungă până acolo, pasămite să treacă peste
ei. Pentru a linişti spiritele, U organizează cu ajutorul lui Ritit o
ceremonie în afara celor obişnuite, după ritualul autohton, devenit
obişnuit pentru toată lumea. De când au venit oamenii lui aproape au
uitat de divinităţile lor de baştină, adoptându-le pe cele
de aici. Rar de tot era invocat Iane care cedează repede locul lui Us,
atotfăcătorul. Deasemenea sacrificiile de oameni se practică din
ce în ce mai des, fiind apreciate de oamenii lui U, dar Ritit este de
părere că acestea să fie mai rare pentru a nu împuţina
populaţia. Sacrificiile de copii nu se mai ţin, fiindcă de
fiecare dată se opuneau mamele lor atât de puternic şi fanatic
că trebuiau fi ucise, ori şi această practică ar fi putut
duce la o împuţinare a locuitorilor şi prin aceea că multe femei
nu mai ţineau sarcina avortând ca
să nu fie obligate a-şi da copiii. Atunci ca şi acuma femeia a
ştiut cum să facă să nu capete copii. Ele cunoşteau
ierburi care le făceau sterile sau produceau avortul, ceeace lui U nu-i
convenea fiindcă avea nevoie de oameni care să lupte pentru el
şi regimul său de teroare. Credinţa că sacrificaţii se
duc într-adevăr în cer la Us este atât de mare încât nimeni, fără
exceptie, nu se îndoeşte de asta, iar dacă cineva ar fi spus
contrarul ar fi fost pur şi simplu privit ca un nebun şi izolat de
societatea în care trăia, ceeace egala cu o condamnare la moarte prin
foame. În zilele noastre şi chiar de două mii de ani încoace, asemenea
practici nu au mai avut loc în lumea aşa zisă civilizată. Numai
la populaţiile Americii, la incaşi se practicau pe scară mare de
către preoţii lor, încă până în secolele patrusprezece.
Omul s-a ridicat încetul cu încetul pe scara civilizaţiei de gândire, de
priceperea justă a valorilor fiecărui om în parte, că nimeni nu
are dreptul să dispună de viaţa altuia. Viaţa este un
apanaj sfânt care trebuie respectat ca atare, iar cine atentează asupra ei
trebuie pedepsit, nu prin a i se lua viaţa ci a-l izola de semenii
săi. A lua viaţa unui om este ceva abject şi contrar
oricăror legi naturale. Cine practică aşa ceva este o
fiinţă inferioară faţă de existenţa noastră
spirituală, ceeace nu are nimica deaface cu capacitatea de gândire şi
asimilare a celui încriminat. Fiecare epocă şi perioadă în
cadrul evoluţiei gândirii umane, care s-a dezvoltat odată cu cea
fizică, tocmai datorită faptului că cea de a treia formă a
existenţei, sufletul, care există în afara materiei vii, a avut
concepţiile ei despre viaţă şi existenţa ei proprie.
Ce nu este, nu poate fi şi ce este nu poate dispărea în nimica.
Noţiunea de existenţă, înţeleasă sub aspectul ei
absolut nu poate accepta inexistenţa. Aici nu este vorba de un
hocus-pocus, iată există, iată că nu există. Ceva, ori
este ori nu este, intermediarul nu poate fi valabil, noţiunile de cred
că există, poate că există, nu au valoare când vorbim de
noi înşine ca oameni şi fiinţe gânditoare care ne putem da seama
de tot ce este în jurul nostru, dar şi de fenomene care nu cad direct sub
simţurile noastre. Ori dacă spunem că noi existăm ca
fiinţe umane, gândim, trăim, făurim ceva, nu putem spune că
după ce nu mai suntem materie, ceeace ce am gândit sau făurit nu mai
există, din punctul de vedere subiectiv, al celui care nu se mai află
învăluit în materie, căci gândind obiectiv, ceeace făureşte
sau gândeşte cineva poate fi transmis celorlalte generaţii, care le
poate duce mai departe, să le dezvolte, dar din punct de vedere subiectiv
ele rămân ale celui ce le-a elaborat, mai departe în cadrul unei
existenţe ce se află deasupra materiei. Materia ca atare nu poate
gândi, ea nu se poate autocrea şi nici nu se poate distruge prin ea
însăşi, ci ea există atâta timp cât anturajul ei material îi
permite să fie şi va dispare atunci când va fi parcurs un ciclu care
la închidere o va transforma în alată materie cu caracteristicile
valorilor noi apărute, care va exista şi va dispărea, şi
aşa mai departe până la înfinit. Dar să revenim la cei care au
trăit acuma multe zeci de mii de ani, care şi ei gândeau, iubeau,
trăiau, aveau dorinţa să trăiască cât mai bine şi
mai agreabil, fiind de multe ori oprimaţi de nişte demenţi care
credeau şi care cred şi acuma că persoana lor rezidează
deasupra tuturor, că ceeace gândesc şi doresc ei trebuie în mod
obligatoriu să fie acceptat de toţi. Asemenea elemente demente de
proastă calitate trebuie înlăturate din preajma noastră, nu prin
distrugerea lor fizică ci prin acţiuni colective şi permanente.
Cine are urechi de auzit să audă si cine se simte avizat să se
gândească de mii de ori înainte să-şi mai oprime semenii prin
mârşăvii. Cine o face sau o va încerca, va fi imediat şi
irevocabil îndepărtat din sânul societăţii în care
trăieşte.
Datorită
unei linişti aparente care domneşte în Valea Antari, precum şi a
unei bune stări aparente, datorită bogăţiei locurilor,
oamenii se ocupă intens cu zgârierea şi pictarea pereţilor
grotelor, desenând fel de fel de scene din viaţa lor zilnică, de
vânători şi rituri. Unii le colorează, întrebuinţând vopsele
făcute din pământuri şi plante. În ultimul timp această
preocupare a devenit atât de frecventă încât oamenii se vizitează,
lăudându-şi reciproc operele. Cercetând cu atenţie vopselele,
Arh a observat că după ce se usucă se întăresc atât de tare
încât cu greu pot fi sfărămate şi atunci îi vine ideia să
prindă împreună pietrele construcţiei cu ajutorul amestecului de
pământuri cu care oamenii colorează grotele. Face câteva probe
şi rămâne uimit, totul se prinde atât de bine că dă
impresia de monolit. Astfel descoperă că pământul din imediata
apropiere a stâncii Atar se pretează cel mai bine la scopul urmărit.
Singurul dezavantaj este însă căratul apei din vale până aici.
Va trebui să confecţioneze băşici din piele cu ajutorul
cărora s-o aducă. În felul acesta îşi organizează
bătrânul Arh până în cele mai mici amănunte construcţia
viitorului edificiu, mândria vieţii sale, visul lui din totdeauna.
Incontestabil că în acele timpuri îndepărtate existau oameni
inventivi, gânditori care au contribuit la progresul gândirii umane, care s-a
dezvoltat încetul cu încetul până în zilele noastre şi continuă
şi acuma, evoluţie care nu se va opri niciodată. Până în
cele din urmă U află că lucrările au început, dar nu
obiectează nimica, din contra, în una din zile trecând pe acolo
constată cu bucurie că fundaţiile sunt aproape gata. Face ocolul
viitorului său palat şi inima îi creşte de bucurie. Este
întocmai aşa cum a visat, mare, cât mai mare cu putinţă. Nu-i
spune nimica lui Arh pentru a nu-l deruta, având chiar de gând să-i dea
câţiva oameni în plus pentru ca să poată trece la ridicarea
pereţilor. În una din seri Ie îi vorbeşte cu atâta pasiune de noua
construcţie că U îl cheamă pe Arh şi-l anunţă
că s-a hotărât să înceapă lucrările propriuzise,
deoarece Tec nu-şi mai face apariţia, nemaiavând nici un rost
să-l aştepte. În afară de armata pusă la punct data
trecută, formează grupe mari din cei care nu fac parte din nici o
organizaţie, fiind doar simpli vânători, în care bagă şi
femei. Această dispoziţie provoacă în valea Antari mari
nemulţumiri, oamenii nevrând să se prezinte, neavând de gând să se lase înhămaţi la
nişte lucrări pe care ei le consideră ca inutile, doar are la
dispoziţie grota mare unde au rezidat de multe generaţii toţi
cei ce au condus în decursul timpului această regiune. Văzând că
nimeni nu mişcă, nu-i rămâne decât să-i forţeze. Cu
ajutorul gărzii din grota mare, sub comanda lui At porneşte în una
din dimineţi la aducerea la îndeplinire a planurilor sale de înrobire la
care nu a renunţat nici o clipă. Strânge mai întâi pe toţi cei
care locuiesc la marginea văii, fără deosebire dacă sunt
bărbaţi sau femei, împărţindu-i în două grupe, una
să scoată piatra din albia râului, iar alta s-o care pe platoul Atar,
constituită numai din bărbaţi tineri. Totuşi pentru a nu
provoca prea multe nemilţumiri, le promite hrană mai multă
şi zile de odihnă, după necesităţi. Neavând încotro,
oamenii se apucă de treabă sub supravegherea bărbaţilor
înarmaţi cu bâte imense şi cu bastonaşe cu ajutorul cărora
îi lovesc pe spinare pe cei care nu muncesc aşa cum se cere. Dar, a doua
zi fuge o parte, refuzând această muncă istivitoare la care sunt
puşi, mai ales din cei ce trebuie să transporte blocurile de
piatră. Furios la culme U trimite după ei, punând să fie
legaţi, iar pe cei care au provocat această dezertare îi
pedepseşte cu bătaia. La insistenţele lui Arh nu ucide pe
niciunul, deoarece are nevoie de braţe de muncă, ceeace U
acceptă. Dar pune să se confecţioneze bice din coajă de
copac şi formează un grup extra din cei ce au rebelat, punându-i la
muncile cele mai grele, biciunindu-i la cea mai mică opoziţie,
interzicându-le să se întoarcă în grotele lor, trebuind să
doarmă sub cerul liber, acolo de unde se scoate piatra, sub paza oamenilor
din grota mare. Peste câteva zile aceşti oameni sunt atât de istoviţi
că aproape nu se mai pot mişca. Cu toată teroarea ce se abate
asupra lor, refuză totuşi să muncească, dându-şi seama
că nu vor fi ucişi fiindcă au nevoie de ei. Și atunci Arh pe
propria sa răspundere le dă o zi de odihnă, hrănindu-i mai
bine, dar a doua zi reîncepe calvarul. Până în cele din urmă
interzice să mai fie biciuiţi şi o parte din ei se
obişnuiesc cu munca aceasta grea pe care nu au cunoscut-o până acuma,
deoarece natura le oferă de toate în această vale bogată,
nefiind obligaţi să muncească din greu pentru a-şi agonisi
cele necesare traiului zilic, în afară de vânătorile unde se cere mai
mult isteţime decât muncă fizică şi nu se face în fiecare
zi. Totuşi unele femei şi bărbaţi mai slabi fiziceşte
nu rezistă, îmbolnăvindu-se atât de tare că nu mai sunt buni de
nimica, unii decedând chiar. Astfel se cere mână de lucru în continuare,
mai ales pentru muncile brute, cum este scoaterea pietrelor din pereţii
stâncilor, şlefuirea lor şi transportul la locul de montaj. Aceasta
necesită oameni foarte solizi, puternici, cari de multe ori nici ei nu rezistă până la
sfârşit. Totuşi Arh nu vrea să renunţe la planurile sale
din motive umanitare, noţiune necunoscută în aceste timpuri
imemoriabile. Faptul că oamenii sunt întrebuinţaţi şi
consideraţi ca mijloace de muncă şi nimica altceva, nu-l
interesează, ci totul este să reziste până la cea din urmă
picătură a rezistenţei umane, iar dacă cad, sunt pur
şi simplu azvârliţi ca nişte obiecte care nu mai pot fi
folosite, nemaireprezentând nici un interes. U merge şi mai departe, fiind
de părere că cei care cad să fie imediat înlocuiţi, ceeace
până la sfârşit a dus la o situaţie grea. Din cauză că
valea Antari nu dispune decât de un număr limitat de oameni şi având
în vedere că cei ce constituie garda grotei mari şi cei ce fac parte
din armata ocazională nu luau parte direct la munci, întreaga greutate
cade pe umerii celorlalţi care nu au nici o posibilitate de apărare
împotriva unei tiranii crunte. Cea mai mică încercare de a scăpa de
aceste munci este socotit ca un act de violenţă împotriva celui mare,
reprimată cu cea mai mare cruzime, de către cei aleşi să
execute ordinele venite de sus, căţeii regimului. Unii din ei sunt
pur şi simplu ucişi, după cum i se năzăreşte
celui mare şi a acoliţilor săi. Însă spre deosebire de Arh
care nu avea în faţa ochilor decât realizarea planurilor sale, U îşi
dă din ce în ce mai mult seama că până la urmă se vor
găsi în situaţia de a nu mai dispune de sclavii necesari, fapt pentru
care a fost atâta timp împotriva începerii lucrărilor de construcţie
a palatului. Spera mult la reîntoarcerea lui Tec, care chiar dacă nu vine
cu oameni noi, cel puţin ar avea o rezervă apreciabilă din
bărbaţii cu care a plecat şi care au mai rămas. De altfel
palatul îl interesează mai puţin; ceeace îl interesează în prima
linie este să-şi întindă stăpânirea peste graniţele
actuale ale teritoriului văii Antari, pentru care scop l-a trimis pe Tec
în căutarea altor oameni şi descoperiri de noi teritorii unde să
se poată locui, dar mai ales oameni, fiindcă teritorii se pot
stăpâni, dar dacă acestea nu sunt locuite nu este nimeni pentru a fi
condus şi asuprit. Faptul că oamenii săi au plecat de atâta
timp, nemaiauzindu-se nimica despre ei,
îl face să creadă că au pierit cu toţii. În ultimul timp
s-a obişnuit cu ideea că ei nu se mai întorc. Pe de altă parte
nu s-a gândit nici o clipă să renunţe la palat, că doar
aici va fi centrul imperiului său. Un singur lucru îl pune pe gânduri, nu
se poate împăca cu ideea că ar putea amâna la înfinit explorările
sale pentru căutarea altori oameni.
Astfel
încetul cu încetul fericita vale Antari, unde fiecare trăia cum voia,
fără grija zilei de mâine, devine un infern pentru cei mulţi
şi un rai pentru cei din grota mare. Agitaţiile cresc latent pe zi ce
trece. Cei care fac parte din tagma asupritorilor îşi apără din
ce în ce mai cu putere aşa zisele drepturi date şi apărate de
cel mare. Se merge mai departe şi se statorniceşte ca anumiţi
bărbaţi din garda grotei mari să poată dispune de un
număr de oameni, bărbaţi sau femei, pe care să-i poată
folosi în interesul lor, cu condiţia să dea o parte a celor agonisite
şi o parte din oameni în folosul palatului, ceeace îl scuteşte pe U
şi pe Arh de a mai avea grija mâinii de lucru. Deasemenea se formează
grupuri, grupuri de sclavi la dispoziţia micilor comandanţi din centru,
care pentru securitatea lor proprie îşi formează fiecare o mică
gardă proprie. Aceştia sunt comandanţii de grupe numiţi de
U personal. Parte din ei au evacuat grotele în care locuiesc împreună cu
concetăţenii lor, formându-se în felul acesta nucleul unei caste
dominante, care îşi însuşeşte pe măsură ce trece
timpul drepturi din ce în ce mai mari, invocând autoritatea supremă în
persoana lui U, considerată ca coborâtoare divină. Din moment ce U
este descendent din Us, este şi normal să aibe toate drepturile
asupra oamenilor pe care îi conduce în numele acestuia şi, cum cel care
dă viaţă poate să o şi ia, îi conferă acest drept
care nu poate fi contestat. Mergând mai departe, cei din jurul lui
consideră că acesta nu poate singur să-şi exercite autoritatea,
ci are nevoie de ajutoare care şi le alege, fiind normal ca aceştia
să aibe aceleaşi drepturi ca şi el, din moment ce-l
reprezintă, printre care se numără şi dreptul de a ucide în
numele aşa zisei dreptăţi. Dealtfel U nu a statornicit
nicioadată o anumită ierarhie, sau să împartă puterea sa cu
cineva, delegând pe cutare sau cutare s-o agiseze în numele lui, în afară
de cazurile când era plecat, şi atunci o făcea în mod expres. El nu
este un gânditor în înţelesul zilelor noastre. În acele timpuri gândirea
umană era deabea ieşită din starea instinctului care se
îmbină cu ea. Tot ce făceau oamenii era urmarea perpetuării
vieţii, a rasei umane şi a autoapărării şi, lafel ca
la animale, aveau nevoie de unul care să-i conducă, care nu trebuia
să dea dovadă de prea multă inteligenţă, ci să
aibe puterea şi voinţa de a se impune de a domina, ceeace dealtfel
frânează progresul, iar atunci când apărea unul care în afară de
putere avea şi o scânteie de inteligenţă care ducea
colectivitatea din care făcea parte pe o scară mai înaltă, se
instaura un progres, care încetul cu încetul lua forme concrete. Astfel a ajuns
omenirea după o perioadă de zeci de mii de ani la stadiul în care se
află acuma, cu perioade de progrese şi regrese, cele pozitive fiind
mai lungi. Omul nostru U însă nu era un gânditor, ci mai degrabă un
conducător de hoardă, cu o capacitate mai ridicată, care nu avea
altceva în gând decât puterea sa fizică şi cruzimea, fiind ajutat de
alţii care aciuindu-se pe lângă el, profitau şi ei în urma lui,
iar el de ei, căci singur nu putea face faţă, o formă mai
avansată a gândirii instictuale faţă de o organizare a
animalelor. Acuma însă omul nostru îşi dă seama că
anumiţi indivizi uzează de numele său în folosul lor, ceeace
dealtfel nu-l interesează deoarece o fac spre binele său, în
sprijinul puterii sale. Faptul că au profituri personale din
acţiunile lor samavolnice, deasemenea nu-l interesează decât în
măsura cât i-ar ştirbi din autoritate, ori cum aşa ceva nu se
întâmplă, găseşte că oamenii fac bine ce fac, mai ales
că accepzându-le acţiunile, implicit îi va avea de partea sa ori de
câte ori va crede de cuviinţă să aibe nevoie de ei. Este de la
sine înţeles că procesele de gândire ale acestor timpuri nu se
desfăşurau aşa ca în zilele noastre. Problemele nu se puneau în
acest fel în mod vădit ci oamenii gândeau şi îşi
desfăşurau activităţile în raport cu concepţiile
timpului, primând asigurarea hranei, deci menţinerea vieţii. Multe
mii de ani le-a trebuit oamenilor să înţeleagă că sunt
prostiţi de către cei ce-i conduc, că aceştia nici pe
departe nu reprezintă vreo zeitate, că nimeni pe acest pământ nu
are dreptul să se prevaleze de aşa ceva. Oamenii au fost, sunt
şi vor fi, atâta timp cât vor exista pe această planetă, egali
faţă de un creator, indiferent cum îl numim, care există
incontestabil, atât în afara noastră, cât şi în noi. Iar progresul
şi aşa zisa evoluţie nu este altceva decât o formă
superioară a existenţei care determină componenţa a tot ce
există pe planeta noastră, material sau imaterial, o combinaţie
arminioasă între materie şi acel ceva care dă existenţei
acel suflu de a fi, a exista.
Deci
în scurt timp populaţia văii Antari se împarte în două clase
distincte, conducătorii împreună cu acoliţii lor, gata oricând
să-şi apere interesele şi clasa oprimaţilor, a celor
mulţi, care nu au nici o posibilitate de apărare, fiind la
discreţia celor puţini. Dealtfel aceeaşi situaţie era
şi înainte de venirea lui U cu ai lui, cu diferenţa că oamenii
erau lăsaţi în pace să-şi urmeze viaţa aşa cum
înţeleg, bineînţeles în cadrul unei ordine sociale, care trebuie
să fie. Munca grea din actuala ordine consta deocamdată la scoaterea
şi transportul pietrei necesare construcţiei marelui palat. U
consideră că acesta a devenit mai necesar ca oricând, deoarece
ţinând cont de situaţia creată nu se mai poate locui în grota mare, aceasta fiind prea
amestecată cu restul oamenilor, iar pedeasupra nu prezintă
destulă siguranţă. Aceasta este situaţia în valea Antari
când în una din zile, la mult timp după plecarea lui Tec cu oamenii
săi, un bărbat dă vestea sosirii lor.
Sosirea lui Tec
În
valea Antari, devenită valea plângerii, este din nou agitaţie mare.
În una din dimineţi un bărbat din gardă care stătea de
strajă la marginea văii, aleargă în susul văii strigând
că a văzut în depărtare sosind grupul lui Tec. U se află
tocmai în grota mare când omul ţâşni înăuntru, anunţând
vestea. Imediat îl cheamă pe At, strânge un număr mai mare de
oşteni şi o porneşte în fruntea lor în întâmpinarea lui Tec cu
ai lui. Îi vede în depărtare urcând încet, deabea târându-şi
picioarele, îmbrăcaţi în blănuri albe necunoscute celor de aici.
Ţn centru sunt strânşi laolaltă prizionerii care cad la fiecare
doi trei paşi de oboseală şi din cauza poverilor ce le
poartă în spinări. Tec nu mai are răbdare, înfuriat se
învârteşte în jurul lor, îndemnându-i cu cuvinte grele să se
grăbească, lovindu-i cu pumnii şi cu picioarele, însă cei
din Reiveg au devenit apatici, aproape că nu le mai pasă dacă
sunt lăsaţi să trăiăscă sau dacă sunt
ucişi şi spre disperarea lui Tec şi ai lui, nu fac nici un efort
să se grăbească, să înainteze ceva mai repede. Când vede în
depărtare, coborând în josul văii o ceată numeroasă, Tec
îşi dă seama că au fost observaţi şi ştie că
în fruntea lor nu poate fi decât U. Emoţia îl cuprinde pe măsură
ce se apropie, dar faptul că este însoţit de At îl deranjează.
Nu poate concepe ca el viteazul şi temerarul conducător de oşti
să fie sub comanda altuia decât direct sub cel mare. Când oamenii lui U
sunt destul de aproape, veniţii aleargă înaintea lor şi
bucuroşi îl salută mai întâi pe U, înconjurându-l, ţopăind
ca de sărbătoare în jurul focului, arătând cu mâna spre
prăzile pe care le-au adus, dealtfel nu prea înbietoare, deoarece sunt
nişte epave, dar faptul că au fost aduşi alţi oameni îl încântă
pe U, care face o mină satisfăcută, care nu se deosebeşte
prea mult cu cea posacă pe care o are mereu. Tec este în culmea fericirii
şi aproape că nici nu-l bagă în seamă pe At. Fără
intenţie nu-l salută aşa cum se cuvine, sau cum crede el că
s-ar cuveni, ceeace provoacă încă de la început aversiuni din ambele
părti, ce dealtfel au existat încă de mult timp. Tec se duce în
faţa lui U, îl salută cu mâna ridicată în timp ce oamenii lui
ţopăie încă în jurul lor şi comandă prizionerilor
oprirea, depunerea poverilor, rânduindu-i câte unul pentru trecerea în
revistă. N-au rămas decât vreo patruzeci, atât de slăbiţi
şi extenuaţi că deabea se ţin pe picioare, de vorbit nici
vorbă, nici între ei. Aproape goi, murdari, cu bărbile lungi
răvăşite şi atât de slăbiţi că micimea lor
aproape nu se obsearvă, se aşează jos. Tec turbă, ordonând
inutil să se ridice. U stă în faţa lor privindu-i. Îi este egal
dacă stau jos sau în picioare, principalul este că va avea mână
de lucru în plus. În mintea sa îşi şi face un plan cum să-i
aducă şi pe ceilalţi cât mai repede. În orice caz îşi
dă totuşi seama că vor trebui mai întâi să se refacă,
iar numai apoi puşi la treabă. Aceasta nu din umanitate, noţiune
necunoscută în acele timpuri îndepărtate, ci din punct de vedere al
randamentului pe care trebuie să-l aducă. Deci, la sclavii
existenţi de aici se vor adăuga şi aceştia. Acuma îi pare
rău că nu a căutat să-i prindă pe cei care i-au atacat
cu mult timp în urmă.
Încetul
cu încetul se împrăştie în valea Antari vestea sosirii celor plecaţi,
consideraţi ca pierduţi. Oamenii aleargă să-i întâmpine.
Până şi cei de la munci părăsesc locul de lucru pentru a-i
vedea. Paznicii disperaţi fug în urma lor lovindu-i cu bicele, dar la
vederea lui U spiritele se liniştensc. Când Tec cu ai săi ajunge în
faţa grotei mari, aproape toţi cei din vale sunt adunaţi,
formând un grup compact. La prima vedere acest lucru nu-i place lui U. O atât
de mare masă de oameni, nepăzită suficient, este
periculoasă şi fără să stea pe gânduri comandă
imediat lui Sir să formeze o gardă puternică care să-i
înconjoare. Dealtfel cea a lui At este prezentă, însă
insuficientă în faţa puhoiului de oameni. Toţi se uită
curioşi la prizioneri, se miră de aspectul lor. Unii chiar le
pipăie pielea şi bărbile. Când îşi face Sir apariţia
în fruntea unor bărbaţi puternic înarmaţi cu suliţe lungi,
se produce un fel de vacarm, deoarece îşi croiesc drum printre
mulţime, împingându-i pe oameni în lături. În cele din urmă
constată cu uimire că sunt înconjuraţi, lucru ce dealtfel nu are
nici o importanţă, fiindcă nimeni nu are intenţia să
se răscoale, ci au venit doar să asiste la sosirea lui Tec.
Bărbaţii întorşi se amestecă printre oameni,
salutându-şi cunoscuţii, femeile şi pe cei pe care i-au
părăsit cu multe perioade uscate şi ploioase în urmă. Ei nu
cunosc evenimentele care au avut loc în lipsa lor, însă cum orice veste se
răspândeşte ca fulgerul, mai ales când este rea, sunt puşi în
cauză de împărţirea în cele două clase a populaţiei văii
Antari, efectuată de U. Curând mulţimea se împrăştie,
atunci când paznicii de la locul unde se înalţă palatul îi
cheamă pe oameni să vină la lucru. Tec împreună cu cei din
Reiveg şi cu garda lui At se duc în una din grotele vecine, unde îi
cazează pe prizionerii sub pază, li se dă mâncare şi li se
aşterne paie pe jos. Obosiţi aceştia se aruncă pe ele
adormind imediat. Tec este chemat la U să raporteze în
amănunţime. Ii povesteşte despre toată expediţia,
precum şi de oamenii pe care i-a găsit. Când îi spune că
aceştia se află la o distanţă de mers de atâtea zile cât
ţine o perioadă de ploi şi încă una de vreme frumoasă,
U se sperie, deoarece aducerea lor va necesita o adevarată expeditie cu
mulţi oameni, mai ales că cei din Reiveg aflând e cele petrecute se
vor pune în gardă şi nu vor mai fi încrezători în cei ce vor
veni. Totuşi cei doi sunt de părere că trebuie încercat,
fiindcă toate incursiunile de până acuma nu au dat rezultate, iar el
are neapărat nevoie de oameni, cât mai mulţi care să fie la
dispoziţia sa. Tec este mulţumit de felul cum a fost primit. U l-a
lăudat pentru tenacitatea de care a dat dovadă. Dealtfel Sin si Si
i-au povestit de curajul pe care l-a avut în vechea aşezare cât timp U a
fost plecat. Lui At în schimb nu-i plac toate acestea, nu are nevoie
alături de el de un bărbat curajos, care pedeasupra şi
gândeşte, tocmai acuma când a câştigat cu totul încrederea celui
mare, intrând în graţiile lui. În zilele următoare U îl ţine pe
Tec în preajma sa, sfătuindu-se cu el de felul cum să-i aducă pe
ceilalţi, sau să pornească în alte direcţii în
căutarea altor aşezări. Astfel află U că trebuie
trecut prin regiuni unde cad bucăţele albe, reci care omoară
oameni, trimise de Us sau Iane şi că a fost nevoie de sacrificat
cineva ca să-l înbuneze. Deasemenea
află că cei din Raiveg au arme care ucid de la distanţă
şi multe alte veşti de care U se minunează, făcându-şi
mai hotărât curaj să pornească el personal la drum. Ghinionul
face ca această imensă oază unde se află valea Antari
să fie înconjurată de regiuni neprietenoase unde oamanii care trec
evită să se aşeze şi atunci lui Tec îi vine o idee imediat
adoptată de U, şi anume să plaseze la diferite distanţe
grupuri mici de oameni, sub comanda unuia mai isteţ, toate conduse şi
supravegheate de el, care să aibe misiunea de a semnala imediat orice
treceri de grupuri nomade. În mare grabă se formează mai multe
unităţi din câte zece bărbaţi vânjoşi, care chiar a
doua zi pleacă în toate direcţiile, iar ca jaloane intermediare,
aşează la hotarul văii Antari, posturi de supraveghere care la
vederea solilor să continue fuga ştafetă spre centru pentru
darea alarmei. Această organizare rapidă şi aparent
eficientă a lui Tec îi place mult lui U, ceeace provoacă din partea
lui At o ură din ce în ce mai mare împotriva lui. Până acuma era
numai jenat de faptul că U discută cu el, însă faptul că îl
întrebuintează la diferite planuri nu-i place, deoarece îi este frică
să fie scos şi înlocuit cu Tec. At ştie că l-a
înlăturat dela conducere când a venit cu grupul din vechea aşezare
şi are unele informaţii căpătate de la agenţii
săi personali că Tec a uneltit cândva înpotriva sa şi chiar a a
lui U, în grota bătrânului vraci împreună cu Unta. Dar Tec este
fericit că va avea ocazia să se afirme din nou, mai mult decât At
şi va intra sub pielea celui mare, în aşa măsură ca
până la urmă el să fie adjunctul şi nu At pe care îl
urăşte. U încă nu-şi dă seamă că
acţiunile sale au trezit în cei cu care lucrează sentimente
dăunatoare. Experienţele din ultimii ani l-au învăţat
că nu este bine de a-i învrăjbi pe cei cu care lucrează, în care
are încredere. Îl apreciază pe At pentru calităţile sale de a
organiza, aceasta însă nu înseamnă că trebuie să-l
deprecieze pe Tec pe care îl întrebuinţează pentru alte scopuri.
Numai cu un singur om credincios nu va putea rezolva nimica.
Între
timp cei din Reiveg s-au refăcut. Clima caldă nu prea le
prieşte, dar nu mai sunt atât de distruşi, au căpătat
mâncare, care dealtfel nu prea le place, dar neavând încotro o
mănâncă. Numai terciul pe care îl fac femeile aici le place. U a dat
dispoziţie să fie lăsaţi să circule pe unde vor voi,
deoarece nu este nici o posibilitate de fugă şi chiar dacă unul
ar încerca, tot ar pieri pe undeva înainte să ajungă la ai lui,
ceeace ei ştiu, având în vedere lungul drum pe care la-u parcurs până
aici. În orice caz aceşti oameni atât de veseli care erau obisnuiţi
să se salute la fiecare pas, dispuşi oricând la
amabilităţi, au devenit mai închişi şi posaci chiar decât
cei mai sumbrii locuitori ai văii. Nu se mai poate auzi râsul lor şi
nici nu salută pe nimeni. Numai între ei pot fi auziţi
spunându-şi la culcare sau la sculare cuvinte frumoase. La cei din vale se
uită plini de ură, ocolindu-i de fiecare dată când îi întâlnesc.
Işi dau perfect de bine seama că vor fi întrebuinţaţi la
marile construcţii care se desfăşoară şi nu se
înşeală. În una din zile sunt luaţi din grotă şi
duşi în josul văii unde se scoate piatra şi cazaţi într-o
grotă mai mică unde mai locuiesc şi alţi oameni claie peste
grămadă, ceeace provoacă o îmbulzeală atât de mare încât în
prima noapte jumătate din ei nu au loc unde să se odihnească,
culcându-se la intrare sub cerul liber. A doua zi sunt
împrăştiaţi în diferite echipe şi fără să
fie întrebaţi duşi la scoaterea bucăţilor de stâncă
din care se confecţionează cărămizile palatului. Parte sunt
repartizaţi în echipele care cară blocurile în spinare în susul
văii, până la palat. În primele zile rezistă dar în cele
următoare cad ca muştele. Cu bătaia s-au obişnuit, dar cu
căldura din timpul zilei nu se pot împăca, mai ales cei care
transportă pieterele. Ei constată chiar că paznicii de aici erau
mai cruzi ca cei care i-au adus. Câte unul din ei este luat de câte un paznic
să muncească pentru el personal. Însă toate aceste umiliri nu au
reuşit să-i dezbine. În fiecare seară se strâng între ei vorbind
ore în şir pe o limbă pe care cei din jur nu o pricep, ca într-o
dimineaţă să se constate că au dispărut cu toţii.
La descoperirea lipsei lor, unul din paznici dă alarma, alergând într-un
suflet la U. Imediat At este însărcinat cu formarea unei oşti care
să plece în urmărirea fugarilor. U îi însoţeşte personal o
bucată de drum, dând indicatii ca pe cât posibil să fie prinşi
vii, deoarece el personal doreşte să-i judece şi
pedepsească, în prezenţa locuitorilor văii, exemplar. Spre
surprinderea lui At în prima zi nu se vede nici urmă, însă spre seara
zilei a doua întâlnesc pe unul din bărbaţii din grupul lui Tec, pe
jumăte mort care vine la vale anunţând că grupul cu care pândesc
trecerea unor oameni a fost atacat de fugari şi ucişi până la
unul, dar că nu ştie încotro au luat-o. Tec află şi el în
curând de cele întâmplate şi sângele i se urcă la cap. Este speriat
de ceeace va zice cel mare, însă curând se linisteşte deoarece
încă din prima zi au fost scoşi de sub paza sa, aşa că el
nu poartă nici o răspundere a faptelor comise de aceştia. Se
aliază repede cu grupul lui At şi împreună pornesc în
căutarea fugarilor. El ştia doar cât de abili sunt în a se ascunde,
multe zile l-au ţinut în şah până să dea de ei şi atunci
numai fiindcă aşa au vrut, altfel poate că nici nu i-ar fi
descoperit, doar dacă dădea întâmplător de aşezarea lor.
Deocamdată lasă duşmănia cu At deoparte şi îi
poveşteste de metodele acestor oameni bizari. Nici în următoarele
două zile nu dau de vreo urmă care ar fi putut indica măcar
direcţia în care au luat-o, însă în ziua a treia unul din
bărbaţi calcă întâmplător pe un os de animal care se vedea
că era proaspăt curăţat de carne pentru a fi mâncată.
Deci pe aici au trecut, drumul duce spre marea junglă care trebuie
traversată, ceeace înseamnă că ei cunosc calea spre meleagurile
lor. Când ajung la marginea junglei Tec este foarte descumpănit, îşi
dă seama că le-au luat-o înainte, că au pătruns în
desişurile întunecoase. De acum încolo nu mai au nici o posibilitate de a-i
găsi. Descurajaţi se întorc în vale după patru zile de marş
susţinut. U îşi dă seama cu această ocazie că a aduce
oameni răpiţi necesită multă bătaie de cap în a-i
menţine. Totul era să învingă un grup compact, să-i
supună şi să-i ducă cu totul în vale Antari cu forţa,
deoarece în felul acesta nu ar avea unde se duce cei care ar încerca să
scape, întocmai cum s-a procedat cu cele două grupe care au fost supuse în
condiţiile cunoscute. În orice caz pierderea este mare, deoarece se
întârzie terminarea construcţiei palatului, la care mai sunt atâtea de
făcut. Cel mai supărat este Arh care, pentru a nu întârzia prea mult,
exploatează oamenii cu mai multă sălbaticie ca să
recupereze pierderile suferite.
Palatul
se ridică pe zi ce trece, pietrele cărate brut sunt cioplite la
faţa locului, cu feţe drepte şi aşezate unele peste altele,
mai întâi la zidul de dinafară, prinse cu mortarul din lut descoperit de
Arh. Pentru siguranţă se modifică oarecum planul iniţial,
Arh fiind de părere că ar fi mai bine să construiască un
zid exterior care să înconjoare întreaga construcţie cu turele de
apărare în care să stea sentinele de pază. Dar, deoarece crede
că U nu va fi de acord, porneşte la această treabă
suplimentară din proprie initiaţivă. Face deci zidul care
iniţial ar fi trebuit să fie peretele exterior şi care spre
norocul său l-a prevăzut foarte gros, ca cel care să înconjoare
construcţia, dând întregului ansamblu un aspect de cetate. Cu mare
greutate şi cu preţul vieţii unor antarieni, zidul exterior este
în fine gata. În această zi Arh îi învită pe toţi din grota mare
în frunte cu U, să vină să-i admire opera. Construcţia este
într-adevăr măreaţă, frumos construită, un monolit, ce
este drept nu prea în linie dreaptă, dar amănuntul acesta nu este
observat de nimeni, nici chiar de constructor. În ceeace priveşte
înălţimea este aşa cum şi-a dorit Arh, iar ca să-i dea
o stabilitate mai mare, zidul se îngustează pe măsură ce se
înalţă, mai întâi din cauza unei defectuase construcţii, dar
şi voit de Arh. A ajuns la concluzia că este mai bine aşa,
atunci când în una din zile s-a prăbuşit o bucată care a fost
zidită cu aceeaşi grosime până sus şi atunci i-a venit
ideea să-l facă peste tot mai lat la bază.
Terminarea
zidului exterior corespunde cu sosirea sezonului de ploi, deci întreruperea
lucrărilor. Precaut, Arh a pus ca partea de sus să fie acoperită
cu frunze uscate, într-un strat foarte gros, ceeace dealtfel nu era necesar
fiindcă mortarul întrebuinţat se întăreşte atât de puternic
că întreaga construcţie devine aproape un monolit. Problema
acoperişului palatului încă nu este rezolvată pe deplin. Nu i-a
venit în minte să facă stâlpi interiori peste care să aşeze
bârne din lemn. Este adevărt că data trecută a făcut
aşa, dar nu a ştiut prea bine cum să procedeze, ceeace a dus la
pătrunderea apei înăuntru. Ploile îi vor da timp de gândit. Se
plimbă toată ziua gânditor, nu vorbeşte şi nu consultă
pe nimeni, ci numai din când în când ascultă poveştile
bătrânilor Sin şi Si care continuau să studieze bolta cerească,
observând fel de fel de fenomene interesante pe care le pun în
legătură cu activităţile lui Us şi al ajutoarelor
sale, dar şi anumite obsrvaţii care puteau fi întrebuinţate
pentru a şti cum va fi timpul. Apariţia şi dispariţia unor
luminiţe, cum numesc ei stelele, sau grup de luminiţe o pun în
legătură cu starea timpului şi cu faptul dacă ziua este mai
lungă sau mai scurtă, dealtfel foarte puţin în locurile unde
trăiesc ei, totuşi observată de bătrânii cercetători.
Însă, ei sunt şi buni cunoscători în ale oamenilor, punând fel
de fel de fenomene în legatură cu felul cum se desfăşoară
activitatea fiecăruia, mai ales a celui mare şi oamenilor săi
apropiaţi, ceeace însă nu este prea clar în mintea lor, aşa
că nu îndrăznesc să le spună celor vizaţi. În
legătură cu observaţiile lor, ei au stabilit şi anumite date
când să se facă ceremoniile cerute de credinţa celor din valea
Antari, adoptată instinctiv de toţi, fiind mai complexă şi
mai cu fast, ceeace le place la toţi. În afară de Us
atotfăcătorul şi Usis fiul său mai există şi
alţii mai mici, care ocrotesc o grotă sau individ, pentru care
fiecare îşi construieşte propria făptură materială,
sub forma unei pietre brut cioplite, colţ de animal sau chiar un
băţ, ceeace nu este încă cu totul adoptat de cuceritori, oamenii
cu care a venit U, în mintea cărora sunt credinţele încă
neclare, ei fiind abea de două generaţii deveniţi sedentari,
totuşi noua credinţă de aici le place, mi ales din cauza
ceremoniilor fastuase şi parte datorită sacrificiilor, ceeace este
ceva nou pentru ei.
Sezonul
ploilor este o binefacere pentru proaspeţii sclavi, cei ce au fost
puşi să construiască palatul lui U. După o muncă
îndelungată istovitoare puteau în fine să se odihnească şi
să se refacă. Micii comandanţi din grota mare îşi
însuşesc un anumit număr din ei pentru muncile lor personale, cu
ştiinţa lui Arh, care dealtfel nu sunt atât de istovitoare ca cele pe
care le-au efectuat, primind raţii mai bune de mâncare. Ceilalţi au
fost mutaţi împreună în grotele în care locuiau, parte cu familiile
lor. Dealtfel încă de mult U avea personalul său, care asigura în
colectiv tuturor din grota mare un trai fără griji şi care pe
măsură ce trece timpul este considerat ca ceva indispensabil,
aceştia fiind consideraţi ca făcând parte dintr-o tagmă
inferioară celor pentru care trudeau, neavând aceleaşi drepturi ca
ei. Acuma nu mai sunt primiţi alături de conducători şi nu
mai stau cu ei la masă ca altădată pe timpul lui Rit, când nu se
făceau aceste diferenţe. Deasemenea se pătrunde foarte greu în
grota mare, iar bărbaţii din gardă nu mai sunt
îmbrăcaţi atât de fastuos ca pe timpul Inei, când a sosit U în
vale.Totuşi, pentru a-i distinge de ceilalţi, poartă la
cingătoare un cordon din blană de
leopard, ceeace este interzis expres celorlalţi, tocmai pentru a nu
confunda pe ostaşii de aici cu mulţimea.
U se
plimbă zilnic prin coridoarele grotei mari, straşnic păzite de
sentinele la fiecare pas şi se duce câteodată cu bărbaţii
la vânători separate de cele obişnuite ale celor din vale, iar serile
se sfăuieşte cu bătrânii despre unele treburi interne. În
calitatea sa de şef suprem mai mult ordonă decât să asculte
sfaturile altora. Ce spune el este lege şi trebuie executat. Nimeni nu are
curajul să-l contrazică, sau să aibe o părere contrară, cu toate că mulţi nu sunt de acord
cu dispoziţiile sale. Când trece pe lângă o grotă pe care o
consideră bună pentru scopurile sale ordonă evacuarea ei, iar
cei câţiva căţei din jurul său se grăbesc să
execute cele cerute, fără a crâcni şi fără a gândi
dacă este bine sau nu ce fac, sfântul ciolănel şi
bliduleţul de linte, oameni ce sunt în stare chiar să se vâre în
fundul şefului numai să-i fie pe voie, sumbre personalităţi
fără caracter şi pic de mândrie personală, suflete de câini
turbaţi, care sunt în stare chiar să-şi ucidă
părinţii, numai lor să le meargă lor bine. Cele mai aprige
discuţii le ţine U cu Arh despre noua construcţie şi toate
dispoziţiile sale, bune sau rele, dar mult mai mult rele, sunt imediat
acceptate de Arh, fără rezerve şi executate întocmai. Odată
cu apropierea sezonului uscat, mai lung în aceste locuri înconjurate de
semi-deşerturi, se organizează din nou muncile cu sclavi, însă
de data asta se produc mişcări serioase. În tot timpul ploilor Ur I
s-a învârtit printre oropsiţi, îndemnându-i să nu mai accepte să
muncească din greu pentru clica de trădători şi
ucigaşi din grota mare, deoarece au uzurpat puterea, instalându-se cu
forţa acolo, ucigând pe Rit şi Ina, în contra voinţei celor
mulţi. Acţiunea bătrânului vrăjitor are o
imfluenţă puternică în evenimentele ce se
desfăşoară încetul cu încetul pe măsură ce se apropie
din nou timpul cald şi uscat. Astfel în prima zi când comandanţii de
grupe coboară în josul văii unde locuiesc sclavii, constată
că câţiva din ei au fost ucişi fără să se ştie
cine a făcut-o şi fără ca U să fi dat ordin, ca
până la urmă să se afle că aceştia erau informatorii
lui At. U trimite un grup în frunte cu Sir, care să cerceteze terenul,
să afle ce se petrece, dar aceştia se lovesc de împotrivirea
oamenilor cari se baricadează în grotele mici în care este imposibil de
pătruns fără sacrificii mari, lucru ştiut de U, deoarece el
însuşi s-a lovit de rezistenţa celor de aici atunci când a sosit cu
oamenii săi pe aceste meleaguri, iar dacă nu ar fi avut noroc,
introducându-se cu ajutorul Inei, niciodată nu ar fi reuşit să-i
învingă şi mai mult ca sigur că ar fi fost şi el printre
cei ce trebuiau prin munca lor să ţină un grup de profitori,
aşa că deocamdată nu întreprinde nimica împotriva rebelilor.
Îşi face totuşi un plan diabolic pe care îl pregăteşte
până în cele mai mici amănunte împreună cu At. Mizează pe
faptul că scalvii şi ceilalţi care li s-au alăturat vor
trebui să plece la vânătoare sau la cules fructe pentru hrana cea de
toate zilele şi atunci încetul cu încetul îi va captura unul câte unul.
Pentru acest scop dă ordin să nu fie aprovizionaţi cu nici un
fel de alimente şi nici cu apă, sub pedeapsă aspră pentru
cine o va face. Cei din anturajul său se miră de faptul ca nu dă
răscoalei prea mare importanţă, în aparenţă, deoarece
pe ascuns unelteşte împreună cu At. Ca primă măsură retrage
toţi paznicii, ca totul să dea impresia că renunţat,
răspândind totodată hotărârea lui de a nu fi aprovizionaţi
sub pedeapsa morţii, ceeace îi suprinde pe Sir şi Arh, cari au propus
ca răsculaţii să fie forţaţi prin asaltarea grotelor
în care s-au baricadat, să se întoarcă la muncă, dar au fost
refuzaţi.
Între
timp U îşi continuă plimbările prin vale, însoţit de o
pază mai puternică ca deobicei, spunând peste tot că
construcţia nu-l mai interesează şi nu merge să vadă
şantierul. Încetul cu încetul oamenii încep să creadă că
într-adevăr a renunţat şi pun aceasta pe faptul că i-ar fi
frică, ba unii vorbesc chiar că au avut loc anumite mişcări
chiar în sânul gărzii sale, zvon datorit unor evenimente mai mărunte
petrecute în grota mare şi ţinute secret. În una din zile U simte
că este urmărit, foarte subtil, nefiind simţit nici de paznici.
Are din punctul acesta de vedere un simţ foarte dezvoltat, iar în momentul
când omul i-a sărit în spinare se întoarce brusc, îl apucă de mijloc
cum are obiceiul şi-l trânteşte cu atâta putere de pământ încât
acesta rămâne mort pe loc. Incidentul îl indispune la culme,
mărindu-i ura împotriva celor care refuză să muncească
pentru terminarea palatului din piatră. De alţi oameni nu mai poate
dispune, mai ales că rebelii aveau cunoştiinţe de felul cum se
scot, şlefuiesc şi se cară pietrele. Înca de mult a simţit
că nu este în siguranţă în grota mare, fapt pentru care i-a
şi permis lui Arh să continue lucrările în condiţiile
existente. Însă, de când a venit aici a învăţat să fie
răbdător, dându-şi seama că mai mult face o acţiune
gândită decât una pripită, luată în grabă. Are timp să
aştepte, iar la momentul oportun, atunci când va crede că este bine,
va porni la acţiune cu atâta putere încât este sigur că oamenii
îşi vor da seama că orice opoziţie este inutilă.
După
un timp destul de îndelungat, când oamenii care au rebelat, văzând că
nu se mai întreprinde împotriva lor nimica, fiind convinşi că lupta
lor a avut rezultat şi că nu vor mai fi puşi la treaba
istovitoare, se împrăştie care încotro, fiecare la locul de unde a
fost luat cu forţa, părăsind grotele în care s-au baricadat
şi unde aveau destule rezerve de carne pentru hrană. U fiind în
permanenţă informat de cum merg lucrurile aici, mai
aşteaptă două zile după care anunţă pe At şi
pe Sir că are de gând să meargă la o mare vânătoare, având
informaţii precise că şi-au făcut apariţia
mamuţi, lucru rar pentru aceste locuri. Pentru a întări şi mai
mult cele spuse, îl pune pe At să lănseze zvonul că el personal
a văzut marile pachiderme, ceeace acesta face cu succes. La repezeală
se trâng în jurul său toţi cei care sunt constituiţi în grupele
de apărare şi chiar în aceea zi, întreaga ceată porneşte în
josul văii în frunte cu U, însoţit de At şi Sir.
Bărbaţii sunt îmbrăcaţi ca de expediţie, înarmaţi
cu bâte grele şi suliţe, iar el cu bâta lui mare încrustată cu
silexuri, ca pentru o vânătoare de animale mari. Vestea pornirii lor face
repede ocolul văii. Bărbaţi şi femei ies din grote să
privească cum vânătorii înaintează încet şi paşnic,
îndreptându-se spre josul văii, însă la un moment dat, în loc s-o ia
spre ieşire, o iau pe o scurtătură care duce la cariera de
piatră. În acest moment U vede cu ochii săi ageri, deprinşi
să pătrundă peste tot, o umbră care se desprinde din dosul
unei stânci, târându-se aproape înspre grotele de jos. Nu a putut distinge cine
este, doar după umblet simte că ar fi bătrânul Ur I; dealtfel
nici nu se îndoieşte că nu ar fi fost el. At şi Sir văd cum
se întunecă brusc la faţă. Ei nu au văzut şi
simţit nimica şi nu pricep care poate fi cauza. U nu stă mult pe
gânduri, repede se hotăreşte să urmărească umbra.
Formează în grabă o gardă de zece bărbaţi voinici
şi, obligându-i pe cei doi comandanţi să continue drumul,
porneşte în grabă spre direcţia de unde a ţâşnit omul
pe care l-a zărit. Nu are nevoie să meargă prea mult că
recunoaşte de data asta clar în depărtare pe bătrânul Ur I
fugind mai mult târâş în josul văii, care şi el a simţit
că U l-a reperat. Uitându-se în
urmă vede că este urmărit. Inima îi bate cu putere, cu toata
bătrâneţea sa caută să se grăbească,
dându-şi seama că orice eşec îi va duce pe cei mulţi din
nou în sclavie şi, vai, mai are mult de mers. Văzându-l pe U trecând
în faţa grotei sale şi-a dat seama ce intenţii are, a luat-o
deci la goană să-i anunţe pe cei ce credeau că revolta a
fost uitată, că U se apropie să pornească împotriva lor o
campanie de pedepsire şi nu se înşeală, dar nu poate fugi prea
repede, ceeace îl disperă. Când simte că potera este pe aproape
începe să strige cât îl ţine gura, îndemnându-i pe sclavi să se
retragă în grote, să se baricadeze, deoarece vor fi atacaţi.
Înfuriat U aruncă spre el cu o piatră mare, lovindu-l drept în
creştet. Bătrânul cade mort de pe stâncă, dar strigătele
sale au fost auzite, provocând un vacarm de nedescris printre oamenii ce tocmai
se aflau prin apropiere. Se aud ţipete şi urlete, femeile cheamă
bărbaţii care tocmai se aflau la diverse treburi, trimiţând
copiii peste tot să-i caute. U se opreşte locului, dându-şi
seama ca nu mai poate ajunge la timp la grotele sclavilor. Avea de gând să
capteze unul câte unul, dar nu a avut răbdare să aştepte.
Omorârea bătrânului şi strigătele lui disperate care i-au
avertizat pe oameni l-au dat de gol. Oamenii şi-au dat seama ce
urmăreşte. Văzând că nu mai este nimica de făcut,
deoarece majoritatea oamenilor s-au baricadat şi că nu putea cuceri
grotele numai cu oamenii de care dispune, se întoarce în ceată şi
continuă drumul de parcă nimica nu s-ar fi întâmplat. At şi Sir
se liniştesc când află ce s-a întâmplat şi cel mare a
scăpat cu bine, iar grupul de ostaşi îşi continuă drumul
mergând mai departe spre ieşirea din vale, ocolind însă cariera de
piatră. Atmosfera este apăsătoare, se lasă o linişte
deplină. U simte că sunt urmăriţi de sute de ochi
dinăuntrul grotelor. Din când în când se uită la dreapta şi la
stânga cu un aer indiferent, iar întreaga ceată trece încet, ieşind
din zona în care locuiesc sclavii, fără ca ceva să se
petreacă. Dealtfel majoritatea oamenilor şi-au dat seama ce a
urmărit cel mare, iar unii mai iscusiţi pricep chiar de la un timp
tacticile lui. Ajunşi în afara văii, se organizează totuşi
o vânătoare, numai aşa de ochii lumii, să nu se facă de
râs, care a dat rezultate destul de bune, dar mamuţi cum s-a spus nici
gând, ceeace i-a făcut pe toţi să priceapă că
expediţia a avut drept ţel numai prinderea şi pedepsirea
răsculaţilor. U este foarte descumpănit, pentru prima oară
de când s-a instalat aici. Îşi
dă seama că a greşit tactica când s-a hotărât să-l
prindă pe Ur I. Eşecul îl
roade, îşi face reproşuri. Oare nu ar fi fost mai bine să fi
aşteptat până la liniştirea totala a spiritelor ? Trebuia
să-l lase pe bătrân în pace, să-şi continuie drumul şi
la întoarcere când toată lumea se afla în afara grotelor să dea
lovitura. Bineînţeles că aşa trebuia să facă, mai ales
că At aşa l-a sfătuit, dar el nu a vrut să asculte de el.
Arh în schimb este disperat, lucrul a încetat cu desăvârşire şi
nu mai este nimeni care să-l ajute nici chiar voluntar. A sosit vremea
bună şi totul stagnează, dar mai mult decât el fierbe U,
fiindcă dacă va da în continuare dovadă de slăbiciune,
îşi va pierde în cele din urmă autoritatea câştigată cu
atâta trudă şi cruzime. De data asta se hotăreşte să meargă
fătiş împotriva răsculaţilor. Împreună cu At şi
cu Sir pune la punct un plan de luptă, apoi trimite o solie în
capătul văii să-i someze să se predea. Promite că îi
va ierta pe toţi dacă nu vor opune rezistenţă, dacă a
doua zi se vor prezenta la lucru, aşa cum dealtfel a promis şi data
trecută. La sosirea solilor oamenii se baricadează din nou, au postat
peste tot sentinele care să dea alarmă când oamenii lui se apropie.
Șeful solilor trimişi de U este un tânar înalt pe nume One, antarian, care
a făcut parte iniţial din garda Inei. Este un bărbat
deştept şi dezgheţat, căruia îi place să se distreze,
fapt ce l-a determinat să pacteze cu uzurpatorii din grota mare, devenind
unul din candidaţi la acel proverbial ciolan de ros. Acest mic grup trimis
ca solie, înaintează încet printre grotele mici care se deschid în dreapta
şi în stânga văii. Cei care s-au baricadat îi privesc prin
deschizăturile strâmte ale grotelor cu atenţie, să vadă ce
urmăresc oamenii lui U. One strigă într-una că este trimis de U
să-i anunţe că-i va ierta dacă vor merge a doua zi la
lucru, iar dacă vor refuza vor fi asediaţi, nu li se va mai da
hrană şi vor fi incendiaţi. Parte din oameni se sperie vrând
să iasă, dar sunt reţinuţi de cei dârji, iscându-se
busculade. Gălagia şi strigătele dinăuntru se aude
până afară, dând posibilitatea solului să-şi dea seama
că spusele sale au avut efect asupra unora. Din una din grote îşi fac
apariţia mai mulţi bărbaţi, urmaţi de femei şi
copii, care se prosternează în faţa lui One, implorând iertare.
Încetul cu încetul exemplul este urmat şi de celelalte grote. Locul strâmt
dintre cei doi pereţi de stânci care străjuieşte acastă
parte a văii se umple de femei, bărbaţi şi copii, numai o
grotă mică se ţine tare, locuită de mai mulţi
bărbaţi printre care şi Unta, însă One fiind fericit
că a avut succes nu o obsearvă. Fuge repede la U, anunţându-l
că oamenii s-au pocăit, promiţând că vor începe munca
fără condiţii. U este mulţumit şi, cum îi este
obiceiul, nu se exteriorizează, comportându-se de parcă i s-ar fi spus
o veste obişnuită, fără importanţă, ceeace îl
duce aproape de disperare pe One care credea că pe loc va fi lăudat
şi numit comandantul unei unităţi, iar când vede că U îi
întoarce spatele şi-l cheamă pe At, simte cum i se urcă sângele
la cap. Deazamăgit pleacă.
A
doua zi dis de dimineaţă paznicii sclavilor se instalează la
ieşirile porţiunilor înguste a văii, aşteptând ca oamenii
să apară ca să meargă la muncă. Mulţi din ei s-au
resemnat şi se prezintă cu capul plecat. Paznicii îi iau în primire,
iar întregul grup se îndreaptă spre construcţia palatului unde sunt
aşteptaţi cu nerăbdare de Arh. Astfel construcţia poate
continua, bineînţeles întrun ritm mai lent, fiindcă niciunul din
paznici nu are curajul să ţipe sau să lovească cu biciul.
Până şi Arh se poartă cu mănuşi cu ei, de teamă
să nu se repete aşa ceve asemănător. A ajuns la concluzia
că mai mult câştigă urmând un ritm lent cu o oarecare
blândeţe, decât fugărindu-i pe oameni cu biciul, ceeace implacabil
duce la revolte de genul celei care tocmai s-a terminat, din fericire
fără vărsări de sânge. Totuşi U fierbe în sinea sa,
cât ar fi vrut să dea un exemplu aşa cum ştie el să dea
şi îi pare rău că trebuie să se ţină de cuvânt,
dacă doreşte continuarea lucrărilor de către oamenii care
ştiu acuma bine ce este de făcut şi cum. Deasemenea înţelege
că nu este bine să meargă deocamdată la locul de lucru, în
primul rând fiindcă aceasta ar putea fi socotit ca o slăbiciune din
partea sa şi în al doilea rând este sigur că dacă s-ar duce nu
s-ar putea abţine de la cruzimi. În orice caz primul motiv nu prea îl
interesează, fiindcă niciodată nu a considerat că ar putea
da dovadă de slăbiciune, atâta timp cât are puterea de partea sa, iar
în ceeace priveşte al doilea motiv acesta este adevăratul care îl
face să nu se ducă.
În
graba mare de a începe lucrările şi a recupera ce s-a pierdut ca
timp, nimeni în afară de sclavi nu a observat că una din grote
şi anume cea mai mică, nu are nici o mişcare. Oamenii de aici nu
au venit la lucru şi ies numai noaptea după hrană, foarte atent
să nu fie văzuţi, fiindu-le teamă de răzbunarea lui U,
însă spre nenorocul lor în zilele următoare se descoperă lipsa
în urma unei trădări. U află şi se hotăreşte
să dea o lecţie celor răzvrătiţi. Pleacă chiar în
ziua următoare la locul cu pricina, cu un grup de bărbaţi din
cei mai voinici, care îi sunt credincioşi. Vestea se întinde cu
repezeală, ajungând la cei ce lucrează la construcţie, prin
cineva din grota mare care pe ascuns îi informează, dar nimeni nu are
curajul să anunţe şi pe revoltaţii din grota mică.
Când apare eşalonul de pedeapsă în capul văii, în preajma
lucrărilor, sclavii de aici opresc pentru scurt timp lucrul, uitându-se cu
duşmanie la cei care se duc să ucidă pe cei care nu au vrut
să se supună. Paznicii aleargă disperaţi îndemnându-i cu
lovituri de bice să muncească dar nimeni nu mişcă. U
umblă în fruntea oamenilor săi cu paşi rari călcând greu,
ţinând pe umăr bâta imensă pe care numai el o poate purta, nu se
uită nici în dreapta, nici în stânga, făcând impresia că
umblă pe un teren nelocuit şi că nimeni nu-l priveşte.
Bărbaţii din spatele său îl urmăresc deaproape, atenţi
la fiecare pas, gata să-l apere de orice atac. Din când în când împing pe
câte unul care li se pare că se găseşte prea aproape de el cu
brutalitate deoparte. Grupul trece pe lângă şantier, îndreaptâmdu-se
spre josul văii unde se află grotele mici. Aici nu se vede
ţipenie de om, numai cântatul păsărilor se poate auzi, precum
şi ţârâitul gâzelor ascunse de căldura amiezii. Stâncile s-au
încălzit puternic, făcând aerul greu de respirat. U intră în una
din grotele care îi iese în cale şi constată că înăuntru
este o atmosferă plăcută răcoroasă, dar goală.
Neştiind unde se găsesc răzvrătiţii, nevrând să
cadă într-o cursă, trimite să fie adus cineva care să le
arate locul. Unul din paznici îşi face apariţia, idicând un loc
îngust în fundul văii unde trebuie să te uiţi cu atenţie
să observi că ar fi o deschizatură în stâncă. Îi
îndeamnă pe ostaşii săi să-l urmeze acolo, însă nu
face nici câţiva paşi că aude deasupra capului un uruit
puternic. Ca fulgerul se repede spre peretele de stâncă, urlând cât îl
ţine gura, îndemnând pe oamenii săi să se ferească. Numai
după câteva secunde se prăvălesc la picioarele lor grămezi
întregi de pietre, care daca ar fi căzut asupra lor i-ar fi strivit. Una
din ele l-a lovit pe U de umăr rănindu-l, nu prea grav, dar sângele
se prelinge în josul mâinii, mânjind mânerul bâtei. În acest moment simte cum i
se urcă sângele la cap, îi vine să se repeadă la ei, să le
sfarme ţestele. Dă imediat ordin de retragere să nu rişte
un nou atac. În orice caz rebelii au lucrat bine. S-au aşteptat să
fie descoperiţi şi urmăriţi de U, ştiind că
dacă îi va prinde îi va ucide pe toţi, fără milă. Ca
să nu treacă iar pe lângă şantier, ocoleşte drumul
şi revine în grota mare. Furios la culme pune la cale împreună cu At
un plan de atac. Încă de cu seară trimite un eşalon în vârful
stâncii de unde au fost desprinse pietrele, în speratnţa că va
găsi pe unul din ei încă acolo, apoi formează o armată sub
comanda lui Tec, ordonându-le să se strângă în faţa grotei mari
a doua zi de dimineaţă. În întreaga vale se comentează
evenimentele care au avut loc în ultimele zile şi oamenii, mai ales
Antarienii, sunt mulţumiţi că U a dat greş, admirându-i pe
răzvrătiţi, dar niciunul nu caută să-i ajute cu câte
ceva. U este ca turbat, în ultimele zile a avut numai eşecuri, ceeace îl
întărâtă din ce în ce mai mult. Se plimbă pe coridoarele grotei
mari ca turbat, îşi face fel de fel de planuri care tot atât de repede
sunt uitate. Până în cele din urmă ajunge totuşi la concluzia
să mai aştepte, ignorându-i pe rebeli, dar îi va ţine în
permanenţă blocaţi până când se vor preda singuri.
Contramandează deci orice acţiune, dar se hotăreşte să
stea la pândă, să caute prin oamenii săi de încredere să
intre în legătură cu ei, să câştige încrederea lor ca apoi
să-i nimicească.
Pe
de alta parte cei din grota mică care au rezistat cu atâta eroism sunt
speriaţi. Alături de ei se află şi Unta, oarecum în contra
voinţei ei, fiindcă se găsea întâmplător în această
mică grotă când a fost ocupată de rebeli şi nu a mai putut
ieşi, mai ales acuma, căci dacă ar încerca să se arate ar
fi ucisă pe loc de oamenii lui U. În disperarea ei nu ştie ce să
facă. A încercat odată să iasă dar unul din rebeli a
oprit-o ameninţând-o cu moartea. Rebelii sunt hotărâţi să
reziste orice s-ar întâmpla, chiar de ar fi să piară pâna la unul.
Din ei nu fac parte numai antarieni ci şi din oamenii veniţi cu U cu
ani în urmă, cari au fost coborâţi la statusul de sclavi. Cu toţii
fraternizează împotriva tiraniei care s-a instaurat în această vale a
plângerii, atât de fericită odinioară. Ei şiu că chiar
dacă ar voi să scape, să se predea, sau să fugă, tot
n-ar avea nici o şansă, deoarece U este implacabil în hotărârile
sale, ceeace ei ştiu, mai ales cei ai lui care îl cunosc bine. Hrana au
deocamdată destul de multă, suficientă să reziste un timp
mai îndelungat şi peste toate acestea grota are o mică galerie care
duce în afară din vale, foarte strâmtă, prin care se poate târâ un
om, într-o zonă aridă pe unde ies din când în când să aduca
apă de la un mic izvoraş care curge pe aici. Ieşirile le fac
numai noaptea ca să nu fie văzuţi de careva, fiindcă
trădători se găsesc peste tot, mai ales din acei care o fac
pentru un blid de linte. Coridorul a fost descoperit deabea în ultimul timp
întâmplător şi nimeni în afară de ei nu au
cunoştiinţă de existenţa lui. Numai Unta este
disperată că o să fie capturată de U, cu toate că de
mulţi ani unelteşte împotriva lui, însă de fiecare dată
când a vrut să pornească la acţiune a simţit cum îi
îngheaţă sângele în vine. Simte că mai ales pe ea ar pedepsi-o
în mod cu totul ieşit din comun, având în vedere legăturile pe care
le-a avut cu el în tinereţe şi din acest punct de vedere nu se
înşeală. Știe că U a aflat de uneltirile ei fără
însă se le dea importanţă, ori acuma când ar descoperi-o între
rebeli . . . . . şi acest gând o înebuneşte. Îi imploră pe cei
din grotă s-o lase să plece, atâta timp cât încă nu se ştie
că ea se află aici, dar lor le este teamă de o trădare, nu
că-i-ar numi ci că le-ar arăta coridorul prin care se pot
aproviziona şi ar putea fi salvarea lor.
De
când s-a aflat despre ostilităţile care se pun la cale pentru
capturarea rebelilor, în valea Antari este mate agitaţie. Se
comentează mai ales ultimele evenimente. Nopţile aproape nu doarme
nimeni în josul văii. Sclavii sunt agitaţi, nu sunt lăsaţi
să iasă nopţile din grotele în care locuiesc şi ca
să-i aibe mai bine la mână majoritatea sunt înghesuiţi unii
peste alţii. Grotele din preajma rebelilor au fost evacuate pentru a nu da
posibilitatea alimentării lor. Garda care a fost postată sus pe
stânci face accesul prin coridorul secret, anevoios, deoarece ieşirea nu
se află departe de aici şi oricând ar putea fi văzuţi.
Totuşi rebelii ies nopţile cu suliţe si bâte din lemn tare
şi se alimentează din plin. De ajutor de la cei din vale în nici un
caz nu au parte, fiindcă în primul rând le este teamă să se avetureze prea departe, la oameni
care ar fi de acord să-i ajute şi
din aceştia sunt mulţi care ar face-o, dar teama de represalii
îi opreşte. Se duc numai în afara văii să vâneze animale mici,
iar în al doilea rând oricând poate fi atacată grota în lipsa lor şi
ocupată, ceeace ar echivala cu sfârşitul rezistenţei şi
moartea lor. În afară de Unta toţi sunt ferm hotărâţi
să reziste pâna la urmă, cu toate că aparent nu au şanse.
Totuşi, spre bucuria lor, acţiunile pe care le întreprind produc
multe necazuri mai ales lui U care îşi dă seama că a avut cu
această ocazie primul eşec mai mare din viaţa sa. Niciodată
nu s-ar fi aşteptat la atâta
dârzenie, cu toată cruzimea sa cunoscută cu care reprimă orice
nesupunere, ori de când cu aceşti rebeli nici nu mai îndrăzneşte
să se arate prea mult în vale, iar atunci când este nevoit să
iasă, o face înconjurat de o gardă atât de puternică că nimeni
nu are posibilitatea să se apropie de el. În afară de faptul că
atmosfera este încărcată, în vale domneşte o linişte
aparentă, nu au loc mişcări şi nici nu este nevoie de
intervenţii brutale. Oamenii nu vor să aibe neplăceri, însă
sunt cu nervii întinşi la maximum, chiar şi cei veniţi de mult
cu U care au fost preluaţi de cei din vale şi consideraţi ca
atare. Munca sclavilor continuă în acelaş ritm, dar fără
bătăi şi ţipete. Paznicii au din acest punct de vedere
ordine foarte severe, iar acela care nu ascultă are ocazia să intre
în rândul sclavilor, iar micii comandanţi din grota mare nu
îndrăznesc să mai întrebuinţeze parte din oameni, mai ales femei
şi copii, în folosul lor. Unii o fac totuşi pe ascuns într-o măsură
mult mai mică.
Construcţia
palatului continuă. Parte din pereţii interiori sunt ridicaţi
şi camerele pardosite cu calupuri mari de bolovani de râu. Este
adevărat că lucrările avansează mai încet decât ar fi vrut
Arh, însă el este totuşi mulţumit. A calculat că în ritmul
acesta se vor ridica zidurile până începe sezonul de ploi, lucru pozitiv,
fiindcă în acest timp va putea lucra la acoperirea întregului sistem.
Ajunge astfel la concluzia că este mai bine s-o construiască din
bârne groase din lemn, să le dea o înclinaţie ca apa ploilor să
nu pătrundă înăuntru. Problema etanşeizării îl
framântă cel mai mult. A încercat o construcţie mică lângă
cariera de piatră, acoperind-o cu lemn, dar nu a ştiut cum să
facă îmbinările. Apoi a încercat să îmbine lemnul cu piatra, dar
nici asta n-a mers. În orice caz va trebui să rezolve problema în cel mai
scurt timp, fiindcă sezonul ploios se apropie şi zidurile au ajuns
sus. Mai sunt de făcut unele
rectificări şi totul va fi gata. Acuma se transportă
bolovanii mari cu ajutorul cărora se pardoseşte curtea interioară,
camerele, coridoarele, precum şi o fâşie lată de câţiva
metri în jurul zidului de apărare. Construcţia arată ca o
stâncă naturală foarte întinsă şi joasă. Zidurile sunt
groase la bază şi se ingstează
spre vârf. Totul este atât de masiv încât orice încercări de a lua cetatea
cu asalt ar fi imposibilă. Numai prin poarta principală se poate
pătrunde în interior. Totuşi pentru orice eventualitate au fost
prevăzute şi unele mici deschizături, atât cât poate trece un
om, prin care să se poată ieşi la nevoie afară, mascate cu
două rânduri de piatră în aşa fel ca la mijloc să fie gol,
uşor de dărămat de cine ştie de existenţa lor.
Deasemenea a descoperit înpreună cu Sir o mică grotă în dosul
construcţiei, făcându-i o legătură cu palatul. Printr-un
gang se poate pătrunde în ea fără să fi obesrvat. U este
ţinut la curent cu toate aceste detalii şi construcţia îi place
din ce în ce mai mult. Spre fericirea sa, cercetând cu Arh mica grotă a
descoperit întâmplător un coridor mascat, întunecos, fără
să-i dea de capăt. Deocamdată au renunţat să vadă
unde iese. Amândoi se felicită că construiesc acest palat unde U va
fi stăpân absolut, de unde va putea stăpâni peste toţi cei de
aici şi cei ce vor veni.
Independent
de treburile zilnice, pe U îl preocupă capturarea rebelilor din grota
asediată. Îşi dă seama că a o lua cu asalt ar însemna
să scrifice multe vieţi ceeace nu doreşte, dar deocamdată
nu întreprinde nimica, mai ales că nu se mai produc alte acte de
nesupunere. Faptul că spiritele sunt agitate nu-l interesează. Atâta
timp cât nu este nevoit să lupte cu arma în mână ca să-şi
menţină poziţia, este bine. Totul să fie în aşa fel
făcut ca persoana sa să nu sufere, iar ca să-şi consolideze
mai mult poziţia le dă bărbaţilor din gardă drepturi
mai mari decât au avut până acuma. Ei pot merge oriunde, să-şi
aleagă orice grotă, să evacuieze pe cei ce louiesc în ele, iar
prăzile li se împart cu prioritate. Crede că în felul acesta va avea
pe cine să se bizuiască şi nu se înşeală. Majoritatea
celor privilegiaţi sunt cu totul de partea sa, aprobându-i toate
acţiunile fără rezerve. Nu numai atâta, de câte ori au ocazia,
vorbesc tare în faţa sa, lăudându-l, ceeace îi place mult, ajungând
până la urmă la concluzia că el este într-adevăr cel mai
iubit fiu al văii Antari, că metodele sale de pedepsire prin ucidere
sunt considerate de supuşii săi ca acţiuni în folosul bunei
stări a tuturor. Oricare ar fi situaţia, în jurul său s-au
strâns o sumedenie de profitori, de lichele ai regimului care nu fac nimica
toată ziua decât să tragă foloase de pe urma muncii celor
mulţi. Aceştia sunt micii comandanţi de grupuri numiţi de U
personal, printre care şi Tec, cei ce umblă prin vale să
spioneze pe oameni, ca la cea mai mică bănuială să-i toarne
la centru, pentru aşa zise delicte înpotriva puterii dictatoriale a celui
mare, pedepsite cu cea mai mare asprime prin ucidere sau bătaia până
la distrugerea fizică. Aceştia sunt căţeii regimului,
oameni fără valoare, retrograzi şi lichele, aşa ca până
în zilele noastre. În afară de asta nu au nici o calitate. Dar cel mai
mare profitor este Ie, căruia i se trece cu vederea orice, cu toate
că tatăl său nu-i arată prea mare dragoste,
permiţându-i totuşi toate extravaganţele. Astfel Ie cutreieră destul de des valea, înconjurat de mai
mulţi tineri din anturajul grotei, care nu au nimica altceva în cap decât
să trăiască huzurind pe spinarea celor mulţi, printre
oamenii de rând, bătându-şi pur şi simplu joc de ei, dar mai
ales de femeile lor. Odată un bărbat a încercat să-i atragă atenţia că nu
este bine ce face. Fără să stea pe gânduri Ie l-a ucis, fără ca U să se fi
sezizat de asta, ca a doua zi să pedepsească crunt pe unul care
şi-a ucis femeia, bătându-l atât de tare că a rămas beteag
pe viaţă. În orice caz toate acestea nu le plac celor mulţi,
totuşi nu îndrăzneşte niciunul să facă vreun gest
că nu ar fi de acord, atât de cruntă este teroarea pe care a
instaurat-o U în ultima vreme. Orice dictator devine cu atât mai fioros cu cât
stă mai mult la putere. Dar în vale mocneşte nemulţumirea.
Oamenii se uită spre mica grotă unde câţiva curajoşi se
sacrifică pentru cei ce nu au curajul să ridice vocea.
Deocamdată, rebeliunea celor puţini a dat aparent greş;
însă niciunul nu a putut fi prins, nici acuma după atâta vreme, spre
mirarea lui U şi a celor numiţi să o facă. Nimeni nu
înţelege cum se aprovizionează. Coridorul nu a fost descoperit de
iscoadele trimise la faţa locului, ziua şi noaptea, ceeace le permite
asediaţilor să se menţină oricât de mult, ce dealtfel nu prea
îl mai interesează pe U, deoarece evenimentul nu se mai comentează pe
faţă, dar pentru oamenii din valea Antari şi sclavii care au
cedat, sunt aceştia o speranţă că prin ei o să scape
de teroarea unor venetici care au pus stapânire pe frumoasa vale Antari.
Libertatea relativă a semenilor lor este marcată prin cântecele
şi dansurile ce au loc serile în jurul focurilor din faţa grotelor.
Dar U doreşte să aplaneze totul prin uitare şi dă ordin
să fie lăsaţi în pace, deoarece aceştia nu reprezintă
un pericol direct pentru el. Îşi păstrează pentru mai târziu
plăcerea de a-i prinde şi ucide. Acest gând îi produce o bucurie
interioară.
Astfel,
în valea Antari viaţa continuă să se desfăşoare
aparent normal, mergând pe făgaşul trasat de U, dar după
mişcările de mase din ultimul timp, cei care s-au numit samavolnic
conducători nu mai au curajul să se poarte atât de câineşte cum
au făcut-o până acuma, ceeace reprezintă totuşi un punct
câştigat de către cei ce continuă să se opună. Arh are
în schimb preocupările sale, palatul prinde forme, s-au ridicat stâlpii intermediari
susţinători ale grinzilor din lemn. Deoarece în aceste locuri nu
cresc copaci prea înalţi şi groşi cu un lemn foarte tare, are
mari bătăi de cap cu găsirea unora care să se preteze la
scopul urmărit. Până la urmă arată camerele înţesate
cu stâlpi mai groşi şi mai subţiri din piatră întocmai ca
nişte coridoare de grotă. Întreaga construcţie este
acoperită cu stâlpi grosi din lemn cioplit cu multă trudă cu
pietre silex şlefuite care în permanenţă se rup, trebuind
să fie confecţionate mereu altele. Bârnele au fost puse una
lângă alta, cu o uşoară pantă de scurgere, lipite cu
mortarul care se întăreşte, făcând totul orecum etanş.
Deasupra se aşează foile mari unor arbori care uscate se
întăresc. Totul arată ca o aglomeraţie de pietre şi bârne
din lemn, dar totuşi U este mulţumit la culme că
măreaţa lui construcţie se apropie de sfârşit. Stabiliste
ca el cu Ia să ocupe camerele cele mai din centru, iar alături
instalează comandanţii de grupe, în frunte cu At, căruia i se
pune la dispoziţie o cameră separată, spre nemulţumirea lui
Tec. Încă înainte de terminarea definitivă a lucrăii U se
mută, deoarece fiind în timpul sezonului uscat nu le este teamă de
ploi. Acoperişul se construieşte destul de repede şi este ceva
mai bun decât cel din vechea aşezare părăsită de U cu
oamenii săi cu mult timp în urmă. În orice caz mutarea nu produce
prea mare senzaţie, fiindcă antarienii s-au obişnuit cu
acţiunile ieşite din comun ale lui U, aşa că liniştea
aparentă continuă să domnească şi printre sclavi, care
nu mai muncesc atât de greu ca la începutul construcţiei când a fost
nevoie de multă muncă brută, istovitoare. Numai bătrânul
Ritit împreună cu ceilalţi preoţi se simt jigniţi de faptul
că nu li s-a dat nici o atenţie, deoarece au fost lăsaţi în
grotă, împreună cu o seamă de bătrâni şi tineri cu o
pază bună, acolo fiind sala riturilor religioase şi altarul.
Dealtfel lucrul acesta nu conta prea mult, prin aceea că altarul la care
se oficiază slujbele restrânse se află aici şi apoi U le
promisese că are de gând să construiască separat pentru ei un
palat al slujbelor, destinat numai pentru ceremoniile către Us şi
Usis, ceeace i-a liniştit. Cu toate că domnea absolut, totuşi U
nu are de gând să se pună rău cu ei, în primul rând fiindcă
şi el se teme de Us şi Usis, a căror reprezentant pe pământ
se socoteşte.
Măreaţa
construcţie a lui Arh seamănă cu un fel de stâncă
strâmbă, masivă, acoperită de o pădure de uscături, U
însă este mulţumit că şi-a văzut în fine visul cu
ochii. În curtea interioară nu are voie nimeni să intre, decât el
singur sau cei chemaţi. De dimineaţa până seara poate fi
văzut plimbându-se prin toate camerele, însoţit de At şi
câţiva mai apropiaţi. Pentru Ia a amenajat o cameră vecină
cu a sa, mai mică, din care duce un coridor îngust spre o încăpere
unde locuiesc femeile care o îngrijesc şi o distrează, fete oarecum
încă tinere care în trecut au făcut parte din anturajul Inei. Pentru
Ie nu a prevăzut nimica, care, mulţumit că tatăl său
îl lasă în pace, şi-a ales un loc mai retras, tocmai în partea
cealaltă a construcţiei unde să poată petrece în
linişte, fără să fie observat de ai săi, sau de mama
lui care este singura persoană faţă de care are respect. Și-a
adus prietenii şi fetele tinere cu care locuieşte în aceeaşi
încăpere claie peste grămadă. Aproape zilinic au loc orgii
nesfârşite a căror zgomot se aude până în aripa în care doarme
U. Ţn ultimul an, planta agăţătoare care dă fructele
din care se face băutura ameţitoare a fost cultivată pe o bucată
de pământ de către oameni puşi de Ie, iar la începutul sezonului
ploios când ciorchinii se coc sunt culese, călcate cu picioarele şi
zeama strânsă în tigve mari vegetale, fructele unor arbori, uscate, foarte
bune pentru păstrarea alimentelor. Aşa de multe sunt înşirate în
una din camerele lui Ie că ajung până la recolta viitoare, dar el a
dispus construirea unor rezervoare din piatră unde zeama este
depozitată şi unde vinul fierbe, apoi partea clară luată de
deasupra şi umplută în aceste tigve. Lui U nu-i place băutura, fiindcă
consideră că nu-i este permis să-şi piardă
minţile, fiindu-i teamă ca în acele momente să nu fie atacat de
vreun duşman, neavând agilitatea necesară de a se apăra. Este
adevărat că atunci când a ajuns aici a gustat la Ina băutura
care îi dădea stări euforice, ceeace i-a plăcut în acele momente
când se desfăta cu ea, acuma însă a devenit mai morocănos. A
trecut vremea peste el şi simte că este pe punctul să nu-şi
îndeplinească visul de a stăpâni asupra unei întinderi mari de
pământ, cu mulţi oameni în jurul său, să fundeze
aşezări ca acestea din Valea Antari, să consruiască palate
mari din piatră din ce în ce mai frumoase, dar toate acestea pentru el,
să se folosească numai el de ele, oamenii să-i fie supuşi
până la îndobitocire, dreptatea să fie împărţită
aşa cum crede el că este bine să fie, voinţa lui să
fie lege şi orice încălcare să fie pedepsită cu asprime,
până la uciderea celor ce li se opun. Dictatorii nu sunt şi nu au
fost niciodată oameni inteligenţi şi nici de cultură, din
contra, ei nu iubesc frumosul şi nici bunăstarea celor mulţi,
cultura pentru ei este şi a fost întotdeauna o piedică în exercitarea
puterii lor criminale, motiv pentru care nu o promovează, din contra,
caută pe cât posibil să distrugă în om ce este mai frumos
şi mai bun. Singura promovare este aceea a clicii din jurul lor, oameni
tot de teapa lor, josnici şi criminali, a celor ce le cântă în
strună, care sunt în stare pentru un ciolan să-şi vândă
chiar pe cei mai apropiaţi. Și exemple am avut şi avem destule în
această lume mare, chiar în imediata noatră apropiere Europeană.
Dar aşa a fost, aşa este, dar dacă oamenii vor fi uniţi, se
vor strânge bloc în jurul unora care luptă pentru eliberarea
celorlalţi de sub hegemonia răului, numai atunci se va elibera lumea
de aceste elemente care vor trebui eliminate ca excremente rău mirositoare
şi nefolositoare. Nimeni nu este îndreptăţit să
dispună de un altul, fără voia acestuia.
Dealtfel
Arh a îmbătrânit şi el, merge greu şi stă mult în camera ce i-a fost destinată. După
construirea şi terminarea palatului aproape a căzut jos de extenuare.
Zelul pe care l-a arătat dictatorului l-a îmbătrânit mai mult ca
orice, din cauza marilor eforturi la care a fost supus, nu fiindcă muncea
direct, ci datorită faptului că desele întreruperi şi
perspectivele ca până la urmă
nu-şi va putea vedea visul cu ochii, l-au consumat peste
măsură. Faptul că mulţi oameni şi-au pierdut
viaţa cu ocazia acestei construcţii nu-l interesează şi
nici suferinţele celor rămaşi. În totul construcţia a durat
cinci sezoane uscate şi patru ploioase, destul de mult pentru el, care
şi aşa nu mai este la o vârstă la care orice individ este în
plin avânt creator. Și-a pus totuşi toată voinţa la bătaie,
mai mult decât priceperea pe care nu prea o avea, ca să termine ce a
început. Bilanţul este sumbru, ceeace însă nu-l interesează
deloc. Palatul stă pe o stâncă puternică, este solid şi
pentru acea vreme frumos, însă a costat mai mult de două sute de
vieţi umane, bărbaţi, femei şi de suferinţele celor
rămaşi, din care mulţi au rămas betegi. Desemenea s-au
făcut între timp mai multe ceremonii cu sacrificii umane, mărindu-se
numărul celor care cu preţul vieţii lor au dăruit unui
mănunchi de oameni de nimica, o construcţie de unde să-i
poată înrobi pe semenii lor, care până la o vreme trăiau liberi,
aşa cum credeau de cuviinţă, fără constrângeri din
partea cuiva. În afară de orgiile lui Ie, este atmosfera în palat mai mult
sumbră. U umblă în permanenţă înconjurat de o gardă
puternică condusă de At. Nu se mai ţin consilii cu
bătrânii, ci totul se face în conformitate cu aprecierile sale arbitrare.
Dă ordine peste ordine de toate felurile, bune sau rele, nu contează
nimica şi are pretenţia ca ele să fie respectate întocmai. Cine
nu se apleacă, este pur şi simplu îndepărtat, trimis înapoi la
cei mulţi şi nu se mai putea arăta în preajma sa. Mintea i se
înfierbintă din când în când în aşa măsură că îi chema
pe toţi din palat, ameninţându-i cu moartea dacă i se pare ceva
că nu este în ordine. Mintea lui nu mai gândeşte normal, este infectată
de crimă şi credinţa că toată lumea unelteşte
împotriva sa. La trecerea lui, oamenii se dau în lături cu teamă
şi niciunul nu îndrăzneşte să scoată o vorbă în
faţa sa, numai cei din paza sa personală care de fiecare dată
când îl însoţesc vorbesc în şoaptă vorbe de laudă pentru
cel mare, în aşa fel ca el să audă. Sclavii nu mai sunt
întrebuinţaţi la munci grele, fiindcă nu se mai
construieşte, formându-se din rândurile lor grupe care să
aprovizioneze palatul cu tot necesarul, cu ce este mai bun, iar restul se dă
populaţiei. Întreaga pleiadă de profitori din palat nu mai face
nimica, se huzureşte, se doarme şi se mănâncă, iar Ie cu ai
săi chefuieşte în continuare. Încetul cu încetul parte din
comandanţii mai înalţi, vrând să-l imite pe cel mare, s-au mutat,
alegându-şi vreo grotă din care au evacuat cu forţa pe oamenii
care stăteau acolo, instalându-se ei, fiecare cu o mică gardă,
formând nuclee independente, întocmai după organizarea centrului,
însă stând la dispoziţia totală a lui U, căci altfel ar fi
sosoctit-o ca o trădare şi i-ar fi ucis pe loc, ceeace dealtfel s-a
şi întâmplat la un moment dat cu câţiva din ei care au încercat
să se îndepărteze de centru. După concepţia lui, cei
privilegiaţi au drepturi mari, dar numai în măsura admisă de el
şi cu ştirea lui, orice abatere fiind considerată ca o trădare
şi o încercare de a-l doborâ. Ia în schimb duce o viaţă tot atât
de ştearsă ca şi până acuma. Frământările din
palat nu o interesează deloc şi singurul lucru pe care îl
doreşte este să fie lăsată în pace. Ea este singura
persoană în faţa căreia U devine cel ce a fost în tinereţe.
Plăcerea ei cea mai mare o simte serile când el vine la ea, petrecând
împreună câteva ore, ca în tinereţea lor. El nu a încetat nici o
clipă s-o considere ca proprietatea sa absolută, ceeace pe ea nu o
interesează, ţine la el lafel ca înainte, considerându-l pe cel ce o
apără de toate relele. La ea i se descreţeşte fruntea
şi nu acceptă nimănui să-l vadă în această
postură. Aici este iar acel U, care plecă la vânătoare să
aducă hrana, atât ei cât şi copilului care tremura în braţele ei
la fiecare adiere de vânt, era cel ce fugea cu ea ţinându-se de mână,
trecând prin flăcările care ieşeau de peste tot când a erupt
vulcanul de unde au fugit. Aceste clipe de amintiri îl destind, devenind U. În
aceste clipe şi ea se simte bine, în voia ei, iar blestemăţiile
şi brutalităţile lui nu o interesează, consideră
că aşa trebuie procedat pentru a conduce pe oameni. Scurtele clipe
cât stau împreună sunt singurele fericite în viaţa lor atât de
frământată. În schimb Ie îşi vede rar mama şi aceasta se
întâmplă numai când ea îl caută. Vine tiptil şi apare ca o
umbră în pragul camerei în care el se distrează, ceeace avea ca efect
să le îngheţe inimele celor prezenţi. Cu toate că ea nu
vorbea niciodată cu U despre escapadele fiului ei, totuşi le era
teamă ca cel mare ar putea afla ce se petrece aici, considerând că
este mai prudent să nu aibe deaface cu el. Încetul cu încetul musafirii
plecă şi Ie o urmează petrecând câteva zile cu mama lui, singur.
Nu se supără de acest procedeu al ei, din contra, cele câteva clipe
îi produc o linişte deplină şi o destindere sufletească.
Chiar dacă procedeul ei de a-l chema l-ar fi deranjat, nu ar mai fi
îndrăznit s-o certe, aşa cum a făcut în trecut, în lipsa lui U,
dându-şi seama că ar provoca mânia lui. Toată lumea ştie,
inclusiv Ie, ce se întâmplă cu acela care se poartă necuvincios cu
ea.
Cu
toată liniştea aparentă, când totul pare că a intrat pe un
făgaş trainic, U nu este mulţumit. Mintea lui frământă
în permanenţă posibilitatea de a-şi mări puterea prin cucerirea
şi anexarea altor teritorii, cu alţi oameni. Îşi dă seama
că marea oază a văii Antari este înconjurată de regiuni
aride puţin propice unei vieţi normale, fiind ocolite de popoarele
nomade, iar cei care s-au aşezat sunt mult prea departe ca să-i
poată aduce, fără sacrificii importante, chiar şi al
vieţii sale. În nici un caz nu este posibil să meargă până
la cei din Reiveg. În această privinţă îl consultă des pe
Tec, care de fiecare data se arată gata să pornească în fruntea
unei armate puternice să-i aducă pe toţi aici, dar U nu
doreşte acest lucru, deoarece s-ar lipsi de o mare parte din oamenii care
îi sunt credincioşi. Totuşi problema îl frământă zilnic,
îşi face fel de fel de planuri, schimbându-le tot atât de repede când
găseşte că nu sunt bune, ca apoi să revină asupra lor.
Ar fi vrut să se ducă personal, însă lucrul acesta nu-l prea
încântă fiindcă nu are pe cine lăsa în loc, cineva care la întoarcere să redevină supusul
său, şi, deodată, în una din zile îi vine o idee nouă la
care nu s-a gândit până acuma. Pentru prima oară descoperă
că are un fiu care îi seamănă, pe care l-a purtat de atâtea ori
în braţe când trăiau încă singuri, ei trei, Ia, el şi
micuţul. Agitat la culme de năstruşnica idee se plimbă cu
paşi mari de colo până colo în imensa sa cameră goală numai
cu blănuri multe la mijloc, murdare şi rău mirositoare,
aşezate pe un pat din scânduri cu paie pe el şi câteva perne dintr-un
material confecţionat în vale de către femei. Afară plouă
cu găleata şi apa pătrunde totuşi în anumite locuri
înăuntru, amestecânduse cu praful de pe pardoseală, formând un strat
de noroi lipicios, ceeace însă nu-l deranjează prea mult. În seara
asta se duce devreme la Ia şi îi vorbeşte de Ie. Ea rămâne
surprinsă fiindcă nu a făcut-o niciodată. La început crede
că a făcut ceva rău şi vrea să-l pedepsească,
aşa cum făcea când era încă copil mic, lovindu-l uşor cu
palma pe spinare. Însă U îi povesteşte o istorie întreagă de o
expediţie pe care vrea s-o facă, că dorinţa lui este
să-l lase pe Ie în locul lui să conducă, până se va
întoarce, fiindcă în cine altul ar avea încredere mai mare decât în fiul
său. La început Ia se sperie, se uită cu ochii holbaţi la
imensul bărbat care şade în faţa ei, de care destinul a legat-o pentru
totdeauna şi nu-i vine să creadă că în fine are încredere
în Ie; spre uimirea lui U iese la repezeală din cameră, lasându-l
singur. U se uită mirat cum dispare pe dezchizătura care are rol de
uşă şi nu înţelege ce se petrece cu ea, apoi îşi adună
minţile fiindcă ştie ca Ia va veni fericită, cât de repede
cu Ie de mână. Stând în camera femeii în care nu mai este temutul U,
îşi face un plan întreg de felul cum o să-i vorbească, deoarece
niciodată nu a avut cu el o conversaţie prea serioasă ca de la
bărbat la bărbat. Se ferea mereu să-l informeze despre
problemele lui, considerându-l inapt de a-l pricepe şi a da sfaturi, cu
toate că Ie în străfundul gândurilor sale ar fi dorit ca tatăl
său să aibe încredere în el, dar acestea nu erau decât
străfulgerări ce dispăreau imediat, aşa cum au apărut.
U îşi face în aceste momente reproşuri cum de nu s-a gândit la asta
mai de mult. Nu trebuia să-l trimită pe Tec în căutarea altor
oameni. Este adevărat că a adus câţiva, dar fără folos
şi pedeasupra sunt aşa de departe că ar necesita o
expediţie cu mulţi oameni pentru a-i supune şi aduce aici, ca
sclavi, braţe de muncă. Acuma se va duce el şi va fi cu inima
împăcată că fiul său domneşte în locul său.
Ţn felul acesta va fi în sigur că tot ce a făurit pâna acuma va
fi păstrat întocmai, dar şi Ia va fi bine păzită. Cine
altul o va putea apăra mai bine decât propriul ei fiu. Tot gândind şi
judecând situaţia, tresare, în uşe apare mai întâi Ie. Fără
să-şi dea seama se ridică
în picioare, întâmpinându-l cu bucurie,
ceeace nu a făcut niciodată. Apoi apare şi Ie în încăpere,
strict familia, faţă de care nu trebuie să-i fie teama să
vorbească, să-şi etaleze cele mai intime gânduri, singurii care
nu-i vor decât în mod cu totul dezinteresat binele. Se uită mai întâi
afară şi văzându-l pe At stând de strajă, îl
expediază, spre uimirea lui, spunându-i să revină mai târziu. Pe
tonul cel mai firesc îi explică lui Ie ce proiecte are, atrăgându-i
atenţia că numai el singur este acela în care are încredere
totală, lăsându-l în locul său, în tot timpul cât va lipsi în
căutarea de alţi oameni pentru a-şi mări stăpânirea.
Ie stă în faţa tatălui său, îl ascultă cu atenţie
şi devine din ce în ce mai flatat. De mai multe ori s-a consultat U în
această privinţă atât cu Tec cât şi cu At, însă în
ultimul timp nu a mai făcut-o, dându-şi seama că aceştia
sunt în imposibilitate să-l ajute şi pe deasupra nu poate avea
încredere totală în ei, să lase pe unul din ei cu depline puteri cât
timp va lipsi el. Dar acuma a găsit soluţia în Ie, care din seara
aceasta îşi face fel de fel de probleme şi gânduri. Se şi vede
mare şef peste toată aşezarea, întocmai ca tatăl său,
dând ordine în dreapta şi în stânga, stând la locul de frunte în timpul
ceremoniilor, îmbrăcat şi vopsit ca de sărbătoare, în felul
în care numai cel mare o poate face. Dar cel mai mult îl bucură faptul
că o să dispună de oameni la bunul său plac şi va avea
asupra lor puteri nelimitate. U este mulţumit de ceeace a făcut
şi hotărât, iar Ie se duce val vârtej în apartamentul său şi
goneşte pe toţi cei ce i-a luat să stea cu el ca
tovarăşi de orgii, păstrând numai pe tânăra şi
frumoasa Set, micuţa care a venit la palat singură, făcând tot
posibilul să intre sub pielea lui, ceeace i-a reuşit. În ultimul timp
are din ce în ce mai mare influenţă asupra sa, ajungând chiar
până acolo încât să-i impună anumite lucruri pe care el nu ar fi
vrut să le facă, lucru unic în ceeace îl priveşte pe
încăpăţânatul de Ie, fiul lui U şi a lui Ia. Ţn orice
caz influenţa ei asupra lui este deocamdată oarecum bună, mai
mult de ordin sentimental, bazat pe gelozie, prin aceea că a încercat de
multe ori să oprească orgiile, iar acuma când toţi au fost
goniţi triumfă. Fata asta ambiţioasă care a intrat pe
uşa din dos, vrea să-l ştie pe iubitul ei alături de tatăl
său, ca un tânăr curajos care odată îi va lua locul şi acuma
spre fericirea ei începe să întrevadă că ceeace a dorit se
îndreaptă spre realizare. Când Ie îi anunţă scopul pentru care a
fost chemat, Set îi sare de gât, iar când îi goneşte brutal pe toţi
ceilalţi, fericirea ei este la culme. Nu stă mult pe gânduri şi
îl ajută, strigând la oamenii care s-au cuibărit aici,
trândăvind de dimineaţa până seara, infectând atmosfera cu
murdăria lor corporală. În următoarele zile pune la punct
interiorul aşa cum îi place ei ceeace îi face şi lui Ie plăcere.
Vinul îl păstrează, fiindcă va avea nevoie de le, dorind ca
unirea oficială cu Ie să aibe loc într-un cadru festiv,
binecuvântaţi de U şi Ritit, ceva asemănător ca pe timpul
când ieşea U cu Ina, duşi pe platformă de bărbaţii din
gardă. Era fetiţă mică pe atunci şi în închipuirea ei
copilarească se vedea adesea în poziţia Inei, iar acuma visul începe
să ia contururi, ce fericire; nu, nu trebuie să cedeze, ci trebuie
să facă tot posibilul să profite cât poate de influenţa pe
care o are asupra lui Ie, să nu scape hăţurile din mâini.
Dealtfel este foarte şireată şi face în aşa fel ca
să-l atragă cât mai mult, atât prin farmecul ei femenin cât şi
prin cuvintele dulci pe care le spune pe un ton cât se poate de mieros. Îi
cunoaşte părţile slabe, ce îl flatează, lucru de care uzează
din plin, cu rezultate excelente. Îl lasă să creadă că tot
ce i-a sugerat şi el a făcut, este din propria lui
initiaţivă. Dar şi Ie este mulţumită că în fine
fiul ei a apucat pe altă cale, măcar acuma cât mai este timp,
căci nu mai este la prima tinereţe. Alti bărbaţi de vârsta
lui de mult s-au unit cu o femeie, sau două, având şi o droaie de
copii. Micuţa Set este îndrăgită şi de Ia. Imediat ce a
aflat de intenţiile fiului ei a trmis după mama fetei, învitând-o
să stea în palat, iar când Ie o anunţă că doreşte
să şi-o ia drept femeie îşi dă seama că i s-a împlinit
şi acest vis, să-şi vadă fiul căpătuit. Ie este
atât de prins de fata asta, încât ar fi în stare să ucidă pe oricine
care s-ar fi legat de ea, din care cauză, de când a aflat că va fi
şeful cel mare celor de aici nu mai suferă pe nimeni în anturajul ei,
după principiul tatălui său, sentiment de care ea profită
cât poate.
De
când şi-a redescoperit fiul, U este parcă altul. Împreuna cu At
organizează o expediţie nouă, de data asta în altă
direcţie, nu înspre luminiţei de pe cer indicată de Sin şi
Si. De data asta va merge ţinând-o de partea dreaptă, deci spre
răsărit. Când pregătirile sunt gata, ordonă o mare
ceremonie în faţa palatului la stânca Atar. Doreşte să fie ceva
fastuos, aşa cum nu s-a mai văzut, cu care ocazie are de gând
să-l instaleze pe Ie, făcându-l adjunctul lui. În zilele
următoare pregătirile sunt mari. Ritit are mult de lucru în aceste
zile, fiind însărcinat cu organizarea. Sarcina este totuşi grea
pentru el, fiindcă a îmbătrânit mai repede din cauza
supărărilor din ultimii ani, însă face tot posibilul să
iasă cât mai bine. U îi dă ca ajutor pe fiul său Sir. Astfel
sunt toate pregătite până în cele mai mici amănunte, mai ales că
se va face cunoscuta şi unirea lui Ie cu Set, deci ceremonie dublă.
În zilele următoare aleargă toată lumea care încotro să
caute plantele din care se extrag vopselele cu care îşi ung trupul şi
figurile, iar bărbaţii îşi pun la punct frumoasele pene colorate,
zmulse din păsările vânate, cu care îşi vor înpodobi capul.
Agitaţia a pus din nou stăpânire pe valea Antari. Asediaţii
rebeli apropape că au fost uitaţi, cu toate că continuă
să se găsească în grota mică din capătul văii.
Nici până acuma nu au avut curajul să se arate în vale, fiind
hotărâţi să reziste, indiferent cât ar dura. Ei sunt siguri
că victoria împotriva răului va fi de partea lor. Singura care a
reuşit să iasă este Unta, care din cauza condiţiilor de
trai din mica grotă arată atât de îmbătrânită că numai
cei ce o cunosc pot şti cine este. Dealtfel s-a retras complct,
aciunindu-se într-o grotă din apropierea rebelilor sclavi, intrând în
anonimat. Unirea lui Ie cu Set o mişcă profund, gândindu-se că
ea ar fi putut să fie aceea, ori acuma este o simplă bătrânică
care nu a reuşit să realizeze în viaţă ce şi-a dorit,
adică puterea şi stăpânirea asupra altora. Acuma nu mai
doreşte să lupte şi nici să se răzbune pe cineva, ci
are de gând să-şi trăiască restul zilelor în linişte.
U a aflat de reapariţia ei, neştiind totuşi că a
fraternizat cu rebelii. Nu vrea să se lege de ea fiindcă presimte
că dacă ar face-o i-ar aduce
ghinion. În mintea lui de om al unei epoci foarte îndepărtate,
superstiţiile fac casă comună cu inteligenţa. O lasă
deci în pace. Totuşi nu a renunţat nici o clipă la pedepsirea
răsculaţilor, aşteaptă numai momentul potrivit, fapt ce-l
determină ca oficial să nu se mai intereseze de soarta lor,
trimiţând totuşi din când în când iscoade prin apropierea grotei cu
pricina. Dealrfel asediaţii rebeli duc o viaţă bună, având
de toate, fiind aprovizionaţi şi ajutaţi de populaţie, mai
ales că oamenii au observat că nu se mai face caz de ei, crezând
că cei de sus au renunţat, dar cei din grotă au şi iscoade
care le aduc veşti din palat.
Consultând
pe Sin, U fixează ziua ceremoniei la o dată când crede că
spiritele le sunt favorabile. Dealtfel încă de mult timp bătrânii Sin
şi Si s-au aliat cu preoţii, mai ales cu Ritit, elaborând fel de fel
de teorii în legătură cu unele zile care ar putea fi propice
cutărei sau cutărei acţiuni, ca până la urmă, ele
fiind atât de numeroase că le încurcă ei înşişi. În orice
caz consultările reciproce au durat foarte mult, răpindu-le mare
parte din timp. Ceremonia este în aşa fel fixată, ţinându-se
cont de ziua când U a ieşit pentru prima dată din grota mare în calitate
de mare şef, considerând aceasta ca o favoare făcută de Us
antarienilor şi spre norocul lor această zi mare cade tocmai peste
puţin timp, două zile de la încetarea ploilor perioadei aşa zise
reci. Din beţe subţiri şi lungi se confecţionează o
platformă imensă cu două tronuri împletite, ornate cu flori viu
colorate. Dimineaţa, întreagă întreaga suflare a văii este în
picioare, încă înainte de răsăritul soarelui. Peste tot se
pregătesc vopsele şi oamenii se colorează unii pe alţii
care mai de care mai cu fantezie. Între timp a fost chemată şi garda
suplimentară de sub comanda lui Sir, ceeace ridică numărul
oştenilor considerabil. Palatul este pur şi simplu înconjurat în
aşa fel că nimeni nu poate pătrunde nici măcar până la
o oarecare distanţă de el. Lui U îi este frică de un atac din
partea duşmanilor săi, care sunt foarte mulţi, care îi
susţin mai mult pe rebeli decât pe el. Încă cu o zi înainte a fost
blocat fundul văii înguste unde se află grota răsculaţilor
asediaţi de atâta timp. Se bănuieşte că ei ar avea o
ieşire secretă pe unde se aprovizionează, dar toate
cercetările pentru a o descoperi au dat greş. În orice caz pentru a-i
repera în caz că unii s-ar încumeta să iasă, Sir a recrutat
numai bărbaţi care îi cunosc. În felul acesta se asigură paza
celor din palat.
Ie
este pentru prima dată în viaţa sa emoţionat. Nu a mai avut
ocazia să fie centrul atenţiilor, însă ceeace îl face să se
bucure cel mai mult este faptul că în mijlocul acestor fastuase ceremonii
se va uni cu Set. De când s-a legat de ea nu i-a mai dat voie să plece în
vale, şi ca să fie cât mai fericită, să se simtă cât
mai bine, a recrutat câteva fete tinere care să-i ţină companie,
după modelul mamei sale, care este îngrijită de parte din femeile
Inei. Set la rândul ei este atât de emoţionată că nici nu-i vine
să creadă că şi ea este printre cei pentru care se fac
atâtea pregătiri. Cu mult timp înainte de începerea ceremoniilor,
bărbaţi şi femei se îndreaptă spre stânca Atar unde se află
palatul. Fiecare vrea să-şi aleagă un loc cât mai bun. Terenul
din apropiere se umple repede. Oamenii se caţără pe copaci, pe
stâncile din jur şi se suie pe toate ridicăturile rămase libere.
Privind de sus din palat, U se miră cât de mulţi supuşi are în
împărăţia sa, nici nu s-a aşteptat să fie atâţia
şi inima îi surâde de fericire. Parte din visul tinereţii sale s-a
realizat, dar mai are multe de făcut ca să-şi mărească
stăpânirea asupra altor oameni şi teritorii. Cu toate că simte
că nu mai are puterea din tinereţe, totuşi are încă
destulă vlagă să lupte în continuare. A căpătat în tot
aceşti ani multă experienţă, ceeace contează mai mult
decât puterea fizică. Nu mai este atât de nechibzuit cum era odată,
acuma gândeşte înainte să întreprindă ceva. Işi dă
seama că a avut mai mult noroc decât reuşită, datorită
acţiunilor sale voite. După ce contemplează mulţimea de
jos, iar gândurile îi umblă în cap, se întoarce în palat, mergând direct
în camera în care Ie este înconjurat de o seamă de bărbaţi
tineri şi mai în vârsta care îl dichisesc, vopsindu-l şi
îmbrăcându-l cât mai frumos, împopoţănându-l totodată cu
fel de fel de pene colorate, în aşa fel că la urmă arată ca
un cocoş înfuriat. El este totuşi mândru de aspectul său. Se
uită în luciul apei din bazinul din mijlocul palatului şi inima îi
creşte de bucurie. Ie se găseşte foarte frumos, iar U se
opreşte în faţa sa fiind mândru de fiul său. Da, va fi un bun
conducător, gândeşte el, plecând în inspecţie şi la locul
unde este îmbrăcată Set. La vederea unui bărbat femeile încep
să chicoteasca, deoarece fata este tocmai goală, cu părul lung
lăsat pe spate, dar în faţa importanţei persoanei care
intră se dau toate cu respect laoparte. U se opreşte locului,
văzând trupul tânăr şi frumos din faţa sa. Set se ţine
dreaptă, ţeapănă, iar faţa îi devine palidă, nu
face nici o mişcare. Pielea ei are mii de broboane din cauza răcelii
din cameră. U îl fericeşte pe fiul său pentru achiziţia
făcută. Ca să nu meargă prea departe dispare repede,
ducându-se la Ia, care încă de mult este gata să pornească cu
alaiul. Ea este mândră la culme că U îi dă importanţă
fiului lor, lucru pe care încă de mult îl dorea şi nu ştia cum
să procedeze să-l convingă. De fiecare dată când voia să-i vorbească de Ie, cuvintele îi
rămâneau în gât. U se uită la ea cu aceeaşi admiraţie ca în
trecut. Ea este simplu îmbrăcată, fără prea multe
pretenţii, ceeace îi dă un aspect mai aparte. Pe faţă are
numai câteva linii roşii, părul strâns coc pe creştet. La
apropierea lui U îi lipeşte capul de piept rămânând aşa câteva
minute, un obicei pe care îl avea din frageda lor tinerţe. În aceste
momente uriaşul şi fiorosul bărbat simte cum i se topeşte
inima, devenea parcă un copil în mâinile mamei sale, sentiment ce-i umple
sufletul, ca totuşi imediat să se desprindă de ea, să
redevină acelaş ambiţios, crud şi lipsit de scrupule,
aşa cum îl ştiu cu toţii.
Soarele
s-a ridicat destul de mult când U consideră că a sosit momentul
începerii ceremoniilor. La o comandă scurtă a lui At, îşi fac
apariţia mulţi bărbaţi care duc pe umeri platforma ce
urmează să-i poarte pe tinerii Ie şi Set, depunînd-o la intrarea
în palat. Ţn bătaia soarelui este atât de frumos ornată, cu fel
de fel de flori, că cei care se găsesc mai aproape se minunează.
Deodată, fără nici un semnal deosebit, dau buzna prin marea
poartă o grămadă de bărbaţi ţipător
îmbrăcaţi, vopsiţi în toate culorile curcubeului, făcând
roată în jurul platformei, ca imediat să apară U împreună
cu Ia, înconjuraţi de atâţia oşteni că deabea pot fi
văzuţi. Ia este însoţită de numai două femei tot atât
de modest îmbrăcate ca şi ea. U este foarte mândru de tot ce se
petrece, se plimbă de colo până colo în faţa platformei, privind
nerăbdător să vadă dacă vine fiul său. La un
moment dat şi poate pentru prima oară în viaţa sa tresare. În
mijlocul unui grup de bărbaţi şi femei tinere îşi face
apariţia Ie însoţit de frumoasa Set. Văzând-o din nou, U nu
poate uita că a văzut-o goală, făcând tot efortul
să-şi gonească scena din minte. Bucuros îi întâmpină,
învitându-i să ia loc pe tronuri. Aproape în acelaş timp platforma
este ridicată şi purtată pe umeri de cei peste douăzeci de
bărbaţi voinici. At aleargă înainte, formând un coridor liber,
postând din loc în loc cete compacte. Drumul este deschis de oştenii
urmaţi de platforma înconjurată de trei rânduri, urmată de micul
grup în frunte cu U. Stânca Antar se vede în faţă la numai o
sută de metri. În dosul ei se ridică spre cer, în mijlocul a mii de
scântei, focul sacru prin intermediul căruia vor fi trimişi doi soli
prin sacrificiu la Us ca să-l roage să-i primească favorabil pe
tinerii căsătoriţi. Ritit se află împreună cu cei
patru preoţi, cu Sin şi Si lângă altarul mic pe care se va
vărsa sângele sacru. Este atât de împopoţănat încât aproape
că nici nu se poate ţine pe picioare, face totuşi toate
eforturile să se ţină cât mai drept. Contrar obiceiului său
a băut chiar mai multe înghiţituri din băutura aceea
considerată că ia minţile, ceeace i-a dat curaj, deoarece de
fiecare dată când îl vede pe U are un simţământ bizar.
Văzând de departe alaiul pus în mişcare, se aşează în
genunchi în faţa altarului, ridică mâinile spre cer, pronunţând
cuvintele sacramentale pe care nici antarienii nu le pricep. Sin a
susţinut şi obţinut permisiunea să facă un foc mai mic
în spatele altarului în care aruncă bulgări de seu, aşa cum
obişnuia în vechea aşezare, cum a învăţat în tribul din
care a făcut parte în tinereţe. Un fum gros şi înecăcios se
îndreaptă spre alai. Mândru de ceeace întreprinde şi de faptul
că contribuie la reuşita ceremoniei, Sin nu se lasă. A adus cu
el o cantitate mare de seu, bulgări pe care le aruncă pe rând în foc.
Ritit nefiind obişnuit cu acest procedeu începe să tuşească
atât de tare că trebuie să fie susţinut de doi preoţi,
să nu cadă jos. Până în cele din urmă se supără
strigând la Sin, dar inutil, acesta nici nu aude şi continuă cu treaba
pe care şi-a ales-o. Până în cele din urmă, din cauza atmosferei
apăsătoare şi a lipsei de vânt, întreaga platformă se
învăluie într-o ceaţă
deasă, iar marea cantitate de seu topit curge spre altar frigându-i pe
preoţi la tălpi. Deoarece platforma cu Ie şi Set se apropie,
Ritit renunţă să-l convingă pe Sin să înceteze să
arunce seu în foc.
Alaiul
este fastuos. Platforma mare este purtată cu greu chiar de cei peste
douăzeci de bărbaţi voinici. Ia stă pe tron falnic, nu se
uită nici în dreapta, nici în stânga, ţinând palmele pe spetezele
tronului. Set în schimb s-a făcut mică în imensul tron. Nu poate
să-şi înfrângă timiditatea, văzând că mii de ochi o
privesc. Este foarte bogat îmbrăcată, poartă la gât parte din
pietrele strălucitoare pe care le purta Rit şi fiica sa Ina în zilele
de sărbătoare, aşa cum i-a văzut pentru prima dată U,
ceeace atunci l-a fascinat. Din considerente de securitate nu le-a purtat
nimeni niciodată, dar le-a luat la el, păstrându-le într-un loc
sigur, în camerele lui Ia. La antarieni pietrele acestea strălucitoare
reprezentau puterea şi simbolul descendenţei celui mare din Us
şi U a considerat că este mai bine să nu le poarte el personal
pentru a nu da de bănuit că ar avea ceva cu pieirea lui Rit, dar
şi fiindcă este superstiţios, crezând că Rit de dincolo ar
fi putut să se întoarcă împotriva sa în cazul că le-ar purta el.
Acuma le poartă o fată din neamul antarienilor, deci nu mai are dece
să-i fie teamă. Set le poartă la gât ca un şirag lung
şi pe cap ca diademă cum erau la Rit. Oamenii din valea Antari
privesc uimiţi la miraculoasele pietre pe care nu le-au mai văzut de
mult timp, fiind mândri că le poartă una din neamul lor. În
bătaia soarelui aruncă mii de steluţe care joacă pe
feţele oamenilor şi pe stâncile din jur, provocând în mintea lor
senzaţia că Us se revarsă asupra lor. La un moment dat se
lansează zvonul, nu se ştie de unde, cum că Rit este de dincolo
mulţumit de felul cum decurg evenimentele în vale, fiind de părere
că singurul care urmează să conducă în numele său este
numai U, care a fost ales de Us să facă această treabă. În
realitate totul a fost scornit de At fără ştirea lui U, ceeace
produce un efect miraculos. Cum până acuma spiritele erau încărcate
şi în anumite locuri s-au auzit
chiar voci, totul se linişteşte ca prin farmec, iar la trecerea
alaiului unii din oameni îngenunche în semn de respect pentru cei care trec,
mai ales pentru Set. U crede că oamenii se apleacă în faţa sa
şi se simte din nou ca coborâtor direct din Us. Păşeşte în
urma platformei ţinându-se drept ca o lumânare, cu capul sus,
fără să privească nici în dreapta, nici în stânga, aidoma
ca fiul său. Dealtfel cei doi se aseamănă mult, izbitor chiar.
Fumul gros de seu îi deranjează făcându-i să tuşească.
Când alaiul ajunge în faţa altarului, preoţii veniţi mai de
devreme, postaţi în semn de rugăciune, se întorc cu faţa spre
ei, platforma este aşezată uşor pe pământ, Ie cu Set se dau
jos şi împreună cu U şi Ia se duc spre tronurile din piatră
pe care au şezut de atâtea ori în asemenea ocazii. De data asta totul este
mai deosebit, mai ales, că însăşi Ie, fiul lor este la mijloc. U
este mulţumit, dar în sinea sa se miră cum de a putut atâta timp
să ignoreze calitaţile şi persoana lui Ie. Pe lângă
tronurile din piatră au fost făcute altele mai mici pe care iau loc
logodnicii iar pe cele mari U cu Ia. Scurt timp după ce se
aşează pe tron, se ridică U în picioare şi la un semn din
mână anunţă pe Ritit că poate începe. Ceremonialul are loc
ca deobicei, mai întâi sunt sacrficate mai multe vite, a căror sânge este
servit în tigve lui U, Ia si celor din anturaj, ca apoi preoţii să
bea din cupe mari din coarne de bovine, în faţa altarului. Carnea vitelor
este ciopâţită şi împărţită celor prezenţi.
În credinţa lor, în felul acesta Us va primi jertfele cu bucurie,
creindu-se totodată cu divinitatea o legătură
indestructibilă, ceeace este rezervat numai celor mari. Cei mulţi nu
au acces la această bucurie, ci puteau în cadrul restrâns din grote
să se roage la zeii mai mici, într-un cerc restrâns, bând din sângele animalui
jertfit. Jertfele umane nu sunt accesibile decât marelui preot în prezenţa
celui mare şi numai în cursul marilor ceremonii. Astăzi fiind o zi
ieşită din comun se trimit lui Us doi bărbaţi din cei care
cu câtva timp în urmă au făcut parte din grupul rebelilor, prin
intermediul cărora să afle cele hotărâte de U, de logodna lui Ie
cu Set, de întronarea lui ca adjunct şi de reuşita expediţiei pe
care o va întreprinde.
După
terminarea rugăciunilor şi executarea jertfelor, a căror sânge
este băut numai de preoţi, ceremonia se desfăşoară în
mod normal, după care se oficiază unirea lui Ie cu Set. Asemenea
ritualuri nu au loc decât în cazul urmaşilor celui mare, ceilalţi
mulţi nu au dreptul să uzeze de acest procedeu complicat, precedat de
o petrecere, cu care ocazie se beau lichide de fructe şi în cazul nostru
vinul fabricat la palat, se bat tobele ritmic, iar oamenii dansează în
jurul focului sacru. Pentru cei mulţi putea fiecare bărbat să
aibe mai multe femei pe care le lua la el şi atâta tot. Atâta timp cât
locuia cu el era considerată ca femeia lui, care nu putea să-l
părăsească decât cu voia lui. Barbatul însă o putea goni
oricând doreşte. Pe lângă asta sunt unele obiceiuri respectate cu
stricteţe pe care dacă nu se ţine seamă de ele, cel care le
nesocoteşte este considerat că nu mai face parte din societatea
văii Antari, fără însă ca aceasta să aibe
repercursiuni directe asupra sa, este un fel de oprobiu al maselor. Oamenii nu
mai vorbesc cu el, iar la trecerea unui asemenea om îl ocolesc. Înainte de apusul
soarelui, întreg alaiul porneşte înapoi spre palatul din piatră, tot
purtaţi pe platformă, urmaţi de U, Ia şi oşteni. Dar
de data asta nu-i mai petrec atât de
mulţi ca la sosire, deoarece parte din ei au plecat la grotele lor,
obosiţi după o zi lungă, plină de evenimente. Spre
deosebire de alte dăţi, s-au aprins
focuri mici peste tot în jurul cărora dansează oamenii ore în
şir, în bătăile tam-tam-urilor, în chiotele femeilor şi
strigătele copiiilor. Vacarmul este aşa de mare că deabea spre
seară se puteau înţelege cei care ar fi vrut să vorbească.
La tot pasul sunt stâncile stropite cu sângele animalelor sacrificate şi
apoi fripte pe beţe în focurile încinse din faţa grotelor. Parte din
cei din grota mare, precum şi unii din palattul lui U au consumat băutura
miraculoasă care le-a dat o stare de totală euforie, făcând
petrecerile şi mai vesele. Însă nu peste tot a domnit aceeaşi
bună înţelegere, unii mai certăreţi au găsit cu cale
să facă scandaluri şi bătăi, ceeace în unele locuri au
dat naştere chiar la mici bătălii, dar U nu le-a dat
importanţă, considerându-le ca normale în asemenea ocazii, mai ales
că nu erau îndreptate împotriva lui.
În
palat îi aşteaptă un foc mare în mijlocul curţii interioare în
care se frig la proţap animale de toate felurile, din care se pot
ospăta de trei ori mai mulţi decât cei care locuiesc aici. Pentru ei
deabea acuma începe adevărata petrecere. Până noaptea târziu întreaga
asistenţă ţopăie, la lumina torţelor cu seu, în jurul
focului din incintă, în bătăile ritmice ale celor care nu se
bucură de prea mare trecere şi nu-şi pot permite să stea
alături de conducători. Totuşi atunci când vinul
înfierbântă minţile peste măsură, întreaga
asistenţă se porneşte clae peste grămadă să
danseze, care mai de care cu frenezie, neţinându-se seama că femeilor
le este interzis să se amestece cu bărbaţii în asemenea ocazii.
Ele ţopăie alături de ei până cad jos, ca până în cele
din urmă să se formeze grupuri de băieţi şi fete în
diversele încăperi ale marelui palat din piatră,
destrăbălându-se în orgii. Urletele şi chiuiturile se aud
până departe în fundul văii unde, profitând că asediul este mai
slab, răsculaţii ies din grota în care sunt obligaţi să
stea, ascultând zgomotul petrecerii care se desfăşoară sus pe
podişul unde se află stânca Atar. Cu toate că perioada muncilor
grele a trecut, ei sunt totuşi hotărâţi să continue lupta,
cu atât mai mult, cu cât nu mai pot da înapoi, ştiind că U nu-i va
ierta niciodată iar dacă îi va prinde îi va ucide pe toţi.
Din
ziua când Ie a fost numit oficial ca ajutorul tatălui său, a devenit
parcă alt om. Pe foştii săi prieteni de chef şi orgii i-a
gonit definitiv, nemaiavând nici măcar dreptul să calce palatul, sub
pedeapsă grea, iar de când s-a unit cu Set nu mai suportă pe nimeni
în preajma sa. A devenit atât de circumspect faţă de toată
lumea, că până şi pe fetele din anturajul ei nu le poate suferi.
La început tânăra Set se simte flatată de atenţia
mărită care i se acordă de către Ie, fiindcă şi
ea îl iubeşte real foarte mult. Prima dată a avut intenţia
să se introducă numai în palat. Însă stând mai mult în preajma
sa s-a îndrăgostit de el, ceeace dealtfel nu este ceva ieşit din
comun, fiindcă el este un bărbat chipeş şi frumos pentru
acea vreme în care trăieşte. Atunci se punea mai mult preţ pe
calităţile fizice decât pe aspect, ori din punctul acesta de vedere
Ie excelează, este înalt, voinic şi mai ales iute la mânie, calitate
apreciată. Un singur lucru nu se putea şti, ceeace alte fete ar fi
apreciat mai mult ca orice şi anume dexteritatea de a vâna şi capacitatea
de a ţine femeia sau femeile cu care s-a legat. Aceasta nu este necesar la
Ie, el neavând nevoie să lupte pentru asigurarea hranei cea de toate
zilele, aşa cum era obligat să facă tatăl său în
tinereţea sa. Dealtfel vânătorile nu prea îi plac. De fiecare
dată când s-a dus, a făcut-o mai mult din curiozitate, întorcându-se
foarte decepţionat şi obosit.
Pe
de altă parte U este în ultimul timp foarte ocupat cu organizarea
expediţiei pe care are de gând s-o întreprindă. Vrea să ia cu el
pe At, dar mai ales pe Tec care a acumulat o mare experienţă în
expediţia precedentă, chiar dacă în final nu a avut o
reuşită deplină. În orice caz ştie să se orienteze din
moment ce a reuşit să umble cale atât de lungă şi să
vina înapoi. La rândul său Ie îşi preia rolul de şef în serios,
lăsându-l pe U să se ocupe mai mult cu ale lui. Obişnuit din
tinereţe să stea de vorbă cu bătrânii Sin şi Si
îşi reia acest obicei, sfătuindu-se cu ei de fiecare dată când simte
nevoia. Din punctul acesta de vedere nu are veleităţi de a-l imita pe
tatăl său, care foarte rar acceptă părerile altora. Dar,
pentru moment încă nu este pe deplin stăpân, aşteptând plecarea
lui U. Doreşte încetul cu încetul să se pună la punct cu toate,
în aşa fel să nu bâjbâie când va fi singur. Prima acţiune pe
care o face este să caute un nou şef al gărzii care să
înlocuiască pe cei ce vor pleca cu tatăl său. Negăsind pe
unul la nivelul celor existenţi, consideră că cel mai indicat ar
fi bătrânul Sir, cu toate că niciodată nu a dat dovadă de
prea mult curaj, fiind totuşi unul care ascultă fără
să şovăiască. Este un bărbat crescut fără
grija zilei de mâine, în viaţa sa nu a fost niciodată la
vânătoare şi nu ştie ce înseamnă să lupţi pentru
asigurarea celor necesare zilei de mâine, într-o măsură mult mai mare
chiar decât Ie care a văzut în copilărie şi tinereţe ce
înseamnă să fi obligat să-ţi agoniseşti cele necesare
traiului. L-a ales pe Sir fiindcă este foarte supus, plecat faţă
de cei mari, mereu gata să le fie în voie, ceeace lui Ie îi convine de
minune. Din ziua numirii, cei doi bărbaţi pot fi văzuţi
împreună de dimineaţa până seara, principalul lor subiect de
discuţie fiind cum să procedeze ca să-i prindă pe
răsculaţii din grota de la marginea văii, la care
deocamdată U a renunţat din cauza treburilor multiple, cu organizarea
expediţiei. Vor să facă în aşa fel ca să-i prindă
încă înainte de plecarea bătrânului, cum obieşnuieşte Ie
să-i spună tatălui său în ultimul timp, vroind să-i arate
ce este el în stare să facă. Pregăteşte deci minuţios
capturarea lor. Cu ajutorul lui Sir alege cincisprezece bărbaţi
tineri şi voinici în care are încredere, dar nu le spune ce
urmăreşte. În una din seri îi convoacă într-un loc neumblat,
ceeace îi miră, cu toate că îşi dau seama că li se va
încredinţa o misiune specială, aşa le-a spus Sir. Ie nu se
lasă aşteptat şi apare îmbrăcat într-o blană
vopsită în negru ceeace îl face aproape invizibil în întunerecul care s-a
lăsat de curând. Abea acuma le explică oamenilor ce
urmăreşte, fiind în felul acesta sigur că planul nu va fi dat în
vileag, lucru absolut necesar pentru reuşita deplină a acţiunii.
Cu Ie în frunte, tinerii se târăsc pe burtă cu atenţie spre
grota cu pricina, ascunzându-se în dosul stâncilor în aşa fel să nu
fie observaţi sau simţiţi de cineva care ar putea să-i anunţe
pe rebeli. De aici se poate vedea mare parte din valea Antari, cu grotele sale
împrăştiate peste tot. Oamenii au intrat în ele să se
odihească după o zi plină cu fel de fel mici treburi. La unele
arde încă focul la intrare, iar locuitorii ei stau roată în jur
frigând vânat, sau mâncând fructele culese ziua. Femei şi
bărbaţi stau pe vine, vechi antarieni împreună cu cei care li
s-au suprapus odată cu venirea lui U, care sunt aproape complet
asimilaţi şi recunoscuţi de cei de aici; copiii ţipă
jucându-se, iar în alte locuri oamenii dansează în ritmul
bătăilor molcome ale tobelor din trunchiuri de copac. Toate aceste
activităţi provoacă un zgomot surd, care de departe se aude ca
un fel de zumzet bizar, iar luminile focurilor formează umbre pe stânci
care iau diferite forme fantastice. Oamenii în frunte cu Ie înaintează din
ce în ce mai atent, deoarece valea se îngustează şi micile grote sunt
înşirate la dreapta şi la stânga una lângă alta. Reuşita
operaţiei constă în a trece neobservaţi. Sir are informaţii
că rebelii au reuşit să se menţină datorită
ajutorului celor din grotele vecine, precum şi al coridorului pe care
nimeni nu a reuşit să-i descopere ieşirea. Deodată Ie
tresare, întunerecul s-a lăsat peste vale, grotele se răresc şi
se apropie fundul văii, acolo unde se ascund cei câţiva temerari
răzvrătiţi. Dar nu apropierea grotei îl face să
tresară, ci o mică luminiţă slabă care
licăreşte undeva în dosul unei stânci, bine camuflată pentru oricine
ar fi umblat pe drumul obişnuit. Ie dă imediat ordin de oprire;
şi ceilalţi au observat focul la o distanţă destul de
mică. Din fericire pentru ei nu au fost văzuţi. Toţi se
lipesc de stânci, stând nemişcaţi. Ie singur se duce în
recunoaştere. Cu toată înălţimea şi greutatea sa
umblă ca o pisică, nici nu şi-ar fi închipuit că are atâtea
talente. La urmă înaintează aproape târâş, întrebuinţând
fiecare ieşitură să nu fie observat. La un moment dat aude voci,
aproape în acelaş timp se trânteşte la pământ şi ascultă
cu atenţie. Luminiţa
focului nu se mai vede, dar nici vocile nu se mai disting, este încă prea
departe. Consideră că este bine să înainteze singur, să se
convingă dacă este pe calea cea bună, dacă aceştia
sunt rebelii sau oameni din alte grote. Cu cea mai mare precauţie se
apropie. De data asta este mai periculos, deoarece valea se îngustează în
aşa măsură, că la un moment dat se formează nişte
chei cu pereţi abrupţi. În fine ajunge, fără să fi
fost simţit, atât de aproape de grupul de bărbaţi care stau
lângă un foc mic, acoperit ca într-o vatră. Unul din ei simte ceva,
se scoală şi se uită cu atentie în jur, de parcă ar fi vrut
să străpungă întunerecul, dar neauzind nimica se reîntoarce.
Acuma îşi dă Ie seama că sunt rebelii, da, au ieşit din
grotă şi vorbesc în jurul unui foc, netemându-se că ar putea fi
atacaţi şi capturaţi. Privind mai atent în lumina slabă a
focului, vede că în fund se deschide o mică intrare de grotă la
care stau de strajă încă doi tineri bărbaţi, atenţi la
tot ce se petrece în jur. În orice caz nu a fost
simţit, totuşi îşi dă seama că a greşit, deoarece
de unul singur nu poate face nimica. De teamă să nu strice totul
stă nemişcat, sprijinit de o stâncă. Inima îi bate cu putere,
simte că este aproape de victorie, neştiind cum să procedeze mai
departe. Cel mai bun lucru ar fi să se întoarcă şi cu forţe
unite să-i surprindă fără alte preparative. După
părerea sa aproape toţi erau afară. Este atâta linişte
şi ai săi stau atât de nemişcaţi că i-a găsit cu
greu. Fără să vorbească şi fără zgomot, le
face semn să-l urmeze. Oamenii se desprind de stânci şi ca nişte
umbre îl urmează, neputând totuşi evita foşnetele umblatului. De
data asta bărbaţii din jurul focului simt ceva, se ridică în
picioare, apucă bâtele pe care le au în permanenţă pregătite,
ascultând cu atenţie. Simţul dezvoltat al acelor care trăiesc
încă foarte legaţi de natura goală nu-i înşeală. Nici
Ie nu se lasă mai prejos, dar şi el simte că micul grup de
rebeli a devenit prea bănuitor, cu toate că în realitate nu i-au
văzut. Cu băgare de seamă rebelii sting focul, îndreaptându-se
în linişte şi fără grabă spre intrarea în grotă.
Ie îşi dă seama că nu este momentul să-i atace, deoarece
din cauza întunerecului şi necunoscând destul de bine locurile, ar putea
fi înfrânţi uşor, ceeace îl determină să mai aştepte
un timp până nu se mai aude nimica şi numai după aceea dă
cu inimă grea ordin de retragere. Îi pare rău că a dat
greş, făcându-şi reproşuri că a luat prea mulţi
oameni cu el, fiindcă oricât de liniştiţi ar fi mers,
numărul lor produce totuşi un fel de zgomot, precum şi mirosul
pielii lor care s-a împrăştiat în aer, i-a făcut pe
răsculaţi bănuitori. Instinctul de conservare le-a ascuţit
mai mult simţurile şi în al doilea rând îi este teamă ca nu
cumva unul din oamenii săi să trăncănească dându-l de
gol. O luptă aici în întunerec cu oameni care cunosc locurile foarte bine
ar fi dus la pieirea lui. În orice caz este foarte descumpănit, nu
ştie cum să procedeze în continuare, în sinea sa îşi dă
seama că nu are talentele tatălui său, că a pierdut
contactul cu natura goală, că nu are simţurile unui
vânător. Când iese din zona în care ar fi putut fi văzuţi, nu le
dă drumul oamenilor care l-au însoţit, poftindu-i la el în palat. De
faţă cu Sir le atrage atenţia că vor repeta încercarea,
atrăgându-le atenţia că dacă se va afla ceva va pedepsi pe toţi,
fără excepţie, chiar şi pe cei care nu au vorbit. În zilele
următoare Ie poate fi văzut cutreerând valea, însoţit de Sir
şi numai doi paznici, dând impresia că nu-i este teamă de nimeni
şi că nu urmăreşte să întreprindă ceva, ba mai
mult decât atâta, peste capul tatălui său ordonă ca orice
supraveghere a fundului văii să înceteze cu totul, ceeace are efect.
În una din zile se urcă de unul singur pe vârful unei stânci de unde se
poate vedea până în fundul
văii şi cu ochii săi perfecţi vede mişcare în dreptul
locului unde se află grota cu pricina. Deci şi-au dat seama că
centrul a refuzat să-i urmărească. Ca să nu întârzie,
fiindcă tatăl său este aproape gata să plece în
expediţia plănuită cu minuţiozitate, grăbeşte
atacul. Numai la câteva zile după prima încercare convoacă din nou pe
cei cu care a fost la grota rebelilor, fixând punctul de întâlnire unde a fost
văzut focul în noaptea când a fost reperat de rebeli. Noaptea s-a
aşternut de puţin timp peste vale, învăluind-o în întunerec
şi ca deobicei din loc în loc se aprind focurile, luminând stâncile din
jur, formând umbre fantastice, dar micul foc din capătul văii nu se
mai zăreşte. Ascunţindu-şi auzul, aude totuşi voci în
acea direcţie. De data asta îi va avea, gândeşte el şi cu cea
mai mare precauţie avansează până în punctul unde era să
fie data trecută surprins. Acuma se vede clar că focul este în
aşa fel făcut să nu fie văzut. Oamenii săi îl
urmează încet şi precauţi. Când consideră că este
destul de aproape se opreşte să cerceteze terenul. Acuma sunt mai
departe în fundul văii, mult mai aproape de intrarea în grota
ascunzătoare, mai are deci de umblat o bucată de vreme. De data asta
este ferm hotărât să acţioneze indiferent ce o să se
întâmple. El şi cu ai săi sunt înarmaţi cu bâte ca cele ale lui U,
cu silexuri încrustate pe măciucă, arme extrem de periculoase
dacă sunt mânuite cu pricepere. În orice caz atacul va fi dat frontal, în
câmp deschis, deoarece în spate este un perete de neescaladat. Peste tot sunt
stânci mici care fac înaintarea neobservată. Ajunşi destul de
aproape, se pot auzi vocile distinct. Răsculaţii pun la punct o
fugă în altă parte, pretinzând că unii din ei care au fost
plecaţi la vânătoare, zărind grupuri de oameni nomazi. Ie ascultă
cu atenţie şi povestea îl interesează la culme, ceeace îi
transformă dorinţa de a-i prinde pentru a-i pedepsi în dorinţa
de a-i înfăţişa tatălui său în speranţa că
îi vor putea fi eventual de folos în scopurile sale de a descoperi şi
aduce alţi oameni şi anexări de teritorii. Acest gând îi trece
ca un fulger prin minte. În orice caz trebuie procedat repede, fiindcă
prea mult oamenii nu vor sta în faţa grotei şi se vor retrage.
Doreşte să-i prindă de vii, chiar dacă aceştia vor
opune rezistenţă. Ie face semn alor săi să vina lânga el
şi fără nici un ordin prealabil, sare înainte, scoţând un
urlet fioros, urmat de cei cincisprezece bărbaţi, fugind spre locul
unde stau rebelii. Aceştia sunt atât de surprinşi că în primul
moment nici nu ajung să reacţioneze, spre dezavantajul lor,
fiindcă iute ca o pisică Ie se află lângă ei, înainte ca ei
să aibe timpul să se refugieze în grota din faţă,
pomenindu-se înconjuraţi. Dându-şi seama că nu mai pot
întreprinde nimica, deoarece nu sunt pregătiţi de luptă, neavând
la ei armele care se află în grotă, stau liniştiţi de
parcă nimica nu s-ar fi întâmplat. Ie cu ai săi îi ţine la
distanţă cu bâtele ridicate deasupra capului, gata să
lovească în caz de atac. Rebelii stau parcă paralizaţi la gândul
că vor putea fi ucişi, aşa cum le-a promis U şi nu se
aşteptau să fie atacaţi, crezând că acţiunile lor au
fost uitate după aproape un an de zile şi, că o s-o rupă
definitiv cu cei de aici. De curând au trimis trei din ei în recunoaştere
cari au întâlnit un grup mai numeros de oameni care mergeau încet, paşnic,
prin semideşertul ce înconjoară Valea Antari, îndreptându-se spre
pădurile tropicale. Valea fiind înconjurată de stânci nu au
obesrvat-o. În orice caz i-au întâlnit cale de mers de patru
răsărituri de soare, iar când s-au întors au trecut tot atâtea, deci
tocmai se grăbeau să plece chiar a doua zi într-acolo. Știau că
acesta este un risc, însă mai mic decât dacă ar fi căzut în
mâinile lui U, ceeace desigur ar fi echivalat cu o moarte cumplită. Ar fi
avut mari şanse să fie adoptaţi de nomazi, dacă arătau
supunere şi se făceau utili, iar acuma au căzut în mod stupid în
mâinile duşmanului. Un singur gând le mai dă o mică
speranţă, acela că mai mult de jumătate au rămas în
grotă, lucru de care Ie şi oamenii săi nu-l ştiu. Sperau
că vor ieşi şi îi va scăpa prin luptă, dar Ie nu se
lasă bătut, doreşte neapărat să-i prezinte
tatălui său ca să-l informeze despre oamenii nomazi
văzuţi. Nu mai stă mult pe gânduri şi le dă ordin
să se strângă unul lângă altul şi să pornească în
susul văii, în cea mai mare linişte pentru a nu fi văzuţi
şi eventual eliberaţi de oamenii care s-au şi retras în grotele
lor. Îi amentinţă să stea liniştiţi, că în caz
contrar vor fi ucişi pe loc. Focurile din faţa grotelor s-au stins,
iar locuitorii văii Antari s-au culcat, nebănuind de cele se se
petrec. Spre norocul lor este o noapte cu lună plină aşa că
nu au nevoie nici de făclii. Ie umblă în frunte cu încă trei
bărbaţi voinici, deschizând calea, cercetând dacă drumul este
liber, iar ceilalţi îi înconjoară pe cei cinci prizioneri în aşa
fel încât să le închidă orice posibilitate de evadare. La palat Ie îi
introduce în una din încăperile gărzii şi se duce grăbit
să-l caute pe tatăl său care tocmai se culcase. Intră ca un
fulger în camera sa, împingându-l cu brutalitate pe paznnicul de la intrare
şi în modul cel mai agitat îi povesteşte că a capturat o
mică parte din răsculaţi, anunţându-l totodată că
ei ştiu de existenţa altor oameni prin apropiere. Prima dată U
nu pricepe nimica din ce îi spune fiul său, crede că a înebunit, dar
când aude de alţi oameni îşi revine şi-l pune să-i
povestească toate din nou cu calm, ceeace Ie şi face. U se uită
cu admiraţie la fiul său şi îi pare din nou bine că l-a
descoperit, şi asta numai la sugestia lui Ia. Imediat dă ordin ca
prinşii să-i fie înfăţişaţi. Curând apar cei
cinci bărbaţi tineri şi voinici care atâta timp s-au opus
ordinei instaurate de el, pentru prinderea cărora a întreprins atâtea
fără rezultat. La vederea sa prizionerii se aruncă în genunchi
cerând iertare, dar U nu face nici o mişcare, stă în faţa lor,
având aerul că nici nu-i bagă în seamă. În încăpere se
lasă o tăcere deplină, nimeni nu îndrăzneşte să
mişte sau să spună ceva. Între timp zgomotele sosirii lui Ie au
trezit pe toţi cei din palat. Aflându-se că în încăperile celui
mare se petrec lucruri bizare, nimeni nu îndrăzneşte să intre
să vadă despre ce este vorba. Numai At are curajul să vină
lânga U, chiar în momentul când acesta stătea gânditor, neştiind cum
să procedeze. Pe deoparte nu vrea să se dezică, nevrând să
arate că-i iartă, fiindcă în felul acesta şi-ar ştirbi
din autoritate, iar pe de altă parte doreşte să afle de la ei în
ce direcţie se află oamenii văzuţi. Până în cele din
urmă înclină la varianta a doua. Spre fericirea lui Ie se aşează
pe ridicătura de piatră plină cu blănuri pe care doarme
şi se vede clar cum faţa i se destinde. Prizionerii au un suflu de
uşurare, stând totuşi încă în genunchi, deoarece încă nu
ştiu ce urmăreşte, însă simt că s-a întâmplat ceva ce
este în favoarea lor şi nu se înşeală. Fără nici o
introducere U îi întreabă pur şi simplu unde se află oamenii
nomazi pe care i-au zărit. Auzind întrebarea ce li se pune, se ridică
în picioare, dânduşi seama ca Ie a auzit ce au vorbit şi profită
de ocazie să se salveze, atâta pe ei cât şi pe cei rămaşi
în grotă. Încet, unul din ei care pare mai dezgheţat, îi spune lui U
tot ce ştie, ba chiar mai mult, spunând că aceştia nu au fost
văzuţi prea departe, ceeace nu este adevărul. Tatăl şi
fiul ascultă cu interes povestirea. At este şi el foarte încântat de
ceeace aude, mai ales că va fi aghiotantul lui U şi deci trebuie
să fie pus în temă direct de la sursă. Astfel prizionerii
îşi revin cu totul şi povestesc cum că au avut de gând să
fugă chiar a doua zi noaptea, iar cu câteva zile înainte trei din cei care
au rămas în grotă, trimişi de ei în recunoaştere au
zărit oamenii cu pricina, indicând totodată direcţia în care au
pornit-o şi spre surprinderea lui U propun un târg. Promit că-l va
duce într-acolo în schimbul vieţii nu numai a lor dar şi a celor
rămaşi în grotă, invocând că nu ei au văzut oamenii ci
cei care au rămas liberi. Neavând încotro U este obligat să accepte,
dar cu condiţia ca şi cei din grotă să vină la el,
pentrca împreună să organizeze expediţia plănuită.
Rebelii sunt atât de încântaţi şi de bucuroşi că au
scăpat cu viaţa, încât promit că vor face în aşa fel
să-l mulţumească pe cel mare, atât cât le va sta în
putinţă. Ie este mândru de ceeace a înfăptuit, fiind de acord cu
tatăl său să fie luaţi ca conducători în acele locuri.
Rebelii nici nu îndrăznesc să întrebe dacă le este permis
să plece; văzând că nu li se spune nimica se îndreaptă
tiptil spre uşă şi ies afară, pornind prin camerele ticsite
de oameni, făcându-şi loc până ajung afară. Datorită
aflării veştii existenţei unor triburi de nomazi prin apropiere,
U şi Ie nici nu au băgat de seamă că prizionerii au
ieşit. Ajunşi afară rebelii răsuflă uşuraţi,
şi, fără să privească înapoi, o rup la fugă prin
beznă în josul văii, împiedicându-se la fiecare doi, trei paşi
din cauza întunerecului, însă nu simt nici o durere, atât de fericiţi
sunt. Nu vor să vorbească sau să ştie de cineva, singura
lor dorinţă fiind să ajungă cât mai repede la grota unde îi
aşteaptă ceilalţi, care între timp au aflat de cele întâmplate,
fiind îngrijoraţi de evenimentele ce o să se desfăşoare.
Imediat după ce au auzit că cei de afară au fost prinşi
şi duşi în palat, au început la repezeală cu pregătiri de
apărare. Au baricadat intrarea îngustă în aşa fel ca oricine
s-ar încumeta să treacă, să se pomenească încă de la
intrare cu o droaie de bolovani pe cap. Unul câte unul stă în faţa
grotei de strajă. Focul l-au înteţit, aruncând multe lemne în el, cu
scopul ca această parte a văii să fie luminată, să nu
se trezască din nou surprinşi. Orice mişcare se putea vedea
încă de la o distanţă mai mare. Foştii sclavi care locuiesc
prin apropiere au prins de veste de cele petrecute, dar niciunul n-a
îndrăznit să meargă să vadă ce s-s întâmplat. Stau cu
toţii la intrările grotelor, privind prin întunerec fără
să vadă ceva, doar focul înteţit se vede în depărtare. Sunt
sute de ochi îndreptate spre fundul văii Antari, doar, doar ar surprinde
vreo mişcare care i-ar interesa. Deoarece interogarea şi
conversaţia care a avut loc în palat între rebeli şi U cu Ie n-a
ţinut mult, curioşii nu au trebuit să aştepte prea mult.
Cei care au scăpat din palat sunt văzuţi ca nişte umbre
fugind spre josul văii şi toţi îşi dau seama cine sunt,
ceeace îi face bucuroşi că au scăpat din mâinile tiranului. La
un moment dat se aude în josul văii un murmur de voci care ies din grotele
care presară drumul spre fundul văii. Oamenii se anunţă
unii pe alţii mai mult prin strigăte înfundate, iar când au
văzut focul inteţit se îndreaptă cu toţii într-acolo, dar rebelii scăpaţi
ajung înaintea lor, strigând de bucurie ca să fie auziţi de sentinele
şi recunoscuţi. Când primul ţâşneşte din întunerec,
pătrunzând pe mica platformă luminată de flăcările
focului, cel care stă de strajă sare un pas înapoi crezând că au
venit călăii să-i captureze şi pe ei, dar auzind
strigătele acestuia că este un om de-al lor, rămâne
înmărmurit, iar când apar şi ceilalţi, bucuria este mare cu
toate că întoarcerea lor îi face neîcrezători, bănuind că
s-au aliat cu duşmanul. Însă, când li se povesteşte ce s-a
întâmplat, cum au scăpat din cauza neatenţiei celor din palat, se
liniştesc spiritele. Apoi îi cuprinde iar pe toţi bănuiala, unii
fiind de părere că aceasta ar putea fi o cursă, dar cei care au
scăpat îi informează că U este foarte interesat în găsirea
oamenilor văzuţi de cei trei ai lor care au fost plecaţi în
recunoaştere, ca în cele din urmă majoritatea din ei să fie de
părere că ar fi bine să se prezinte la palat, să se
pună la dispoziţia lor pentru a le ajuta să-i găsească
pe nomazi. În felul acesta se va termina lunga lor perioadă în care au
fost nevoiţi să se izoleze de restul celor din Valea Antari.
Toţi găsesc de cuviinţă că în fond este mai bine
să plece cu un grup mare oarecum organizat decât ei numai câţiva,
deoarece nu le-ar fi greu ca la un moment dat s-o şteargă. Văzând
că nu se mai petrece nimica neobişnuit se îndreaptă şi cei
curioşi la locurile lor, astfel se aşterne din nou liniştea în
vale. În noaptea aceasta niciunul din rebeli nu închide ochii, iar
dimineaţa încă înainte de răsăritul soarelui întreaga vale
află de evenimentele care au avut loc, şi atunci când rebelii sunt
văzuţi străbătând nestingheriţi valea în sus, lumea se
ţine după ei ca după o minune, iar când îi vede că se
îndreaptă spre palat fără să fie întâmpinaţi de
oamenii lui U, se produce apropape o răzmeriţă, mai mult din
cauza celor care s-au masat în jurul stâncii Atar ca să vadă cele ce
se petrec. În marea lui emoţie, Ie nici nu a observat în noaptea aceea
dispariţia rebelilor capturaţi fiind sigur că au fost duşi
într-un loc sigur, iar când dimineaţa aude gălăgia din vale,
trimite imediat ostaşi să împrăştie mulţimea, dar
inutil. Pe măsură ce trece timpul se masează din ce în ce mai
mulţi în jurul palatului, formând un zid de nepătruns. Cu toate
încercările paznicilor, masa de oamanei nu poate fi
împrăştiată. Până în cele din urmă situaţia devine
critică, fiindcă nimeni nu a prevăzut că reconcilierea
să provoace atâta agitaţie, şi peste toate acestea în cadrul
mulţimii care se înghesuie din ce în ce mai ameninţător, se
află şi ostaşii din armata neregulată a lui Sir, ceeace
face situaţia şi mai gravă, prin aceea că palatul nu
dispune decât de un număr destul de restrâns de paznici permanenţi,
care ies cu toţii la repezeală în frunte cu At, postându-se în jurul
zidului exterior, iar un grup important se masează la intrare pe mai multe
rânduri. De sus se văd foştii rebeli înaintând urmaţi de o mare
de oameni agitaţi, parte aclamându-i, alţii huiduindu-i.
Situaţia îl alarmează pe U în aşa măsură că
personal iese afară, postându-se la intrare în afara cordonului de
ostaşi, înarmat cu bâta sa imensă pe care de mult nu a mai avut
ocazia s-o poarte. Masa de oameni se apropie gălăgioasă. Rebelii aproape fug în ultimele câteva zeci
de metri, trântindu-se la pământ aproape de intrare, rugându-i pe
ostaşi să-i salveze de gloata care îi urmăreşte, parte vrând
să-i linşeze fiindcă au trădat cauza pentru care au luptat
atâta timp. Toate acestea îl enervează pe U din ce în ce mai mult şi
atunci ia o hotarâre extremă care i-a servit de multe ori, scoţându-l
din încurcătură. Când oamenii sunt destul de aproape de el, se
îndreaptă în toată înălţimea sa, se ridică pe una din
pietrele din jur şi scoate un răget atât de puternic că celor
din apropiere le îngheaţă aproape sângele în vine. Efectul este
miraculos. Primii se opresc uluiţi, urmaţi de alţii, formându-se
un zid viu care îi opreşte pe cei din urmă să mai înainteze.
Totodată, ca prin farmec, se lasă o linişte deplină, iar U
are o înfăţişare cruntă, cu ochii înjectaţi, cu
muşchii care îi joacă sub piele, ridicând instinctiv bâta deasupra
capului gata să lovească, cu toate că nici un om nu a ajuns
încă lângă el. Este atât de furios că scoate un al doilea
răget, care de data asta se aude mai departe. Ca prin minune întreaga
masă se opreşte privind uluită la uriaşul din faţa
lor, iar când At împreună cu Ritit ies din rândul paznicilor, trântindu-se
la picioarele lui U strigând că Us s-a întruchipat în el, furios că
oamenii au pornit împotriva reprezentantului lor pe pământ, întreaga
asistenţă priveşte îngrozită. Încetul cu încetul, începând
cu cei din faţă, toţi se aruncă în genunchi, murmurând
cuvinte de rugăciune, cerând iertare lui Us că şi-au pierdut
minţile. În orice caz pentru moment situaţia este salvată. U
coboară încet de pe piatră, intră în palat urmat de suita sa,
nebăgând gloata de afară în seamă. Dealtfel aceasta nici nu mai
merită pentru el vreo atenţie, atâta timp cât toate s-au
liniştit. Afară se aud paznicii care îi gonesc pe cei care încă
nu au plecat, iar peste scurt timp liniştea se instaurează din nou.
Foştii rebeli sunt băgaţi în una din încăperi, iar la
intrarea lui U se ridică în picioare, uitându-se speriaţi la el,
deoarece aerul sălbatec încă nu l-a părăsit. De data asta
se poartă destul de brutal cu ei, obligându-i pe un ton aspru să-l
urmeze. Când ajunge în curtea interioară le spune că de acum vor sta
în palat sub pază, interzicându-le să se ducă în vale pentru a
evita orice provocare. În curând vor pleca cu el în expediţie, să-i
arate unde se găsesc oamenii de care au pomenit, ca în cele din urmă
să-i ameninţe că dacă au minţit îi va ucide pe
toţi chiar cu mâna sa. Cu aceasta le întoarce spatele şi se duce la
el.
Ţn zilele următoare este linişte. Spiritele s-au potolit şi curiozitatea a scăzut, fiind
satisfăcută. Toată lumea ştie că rebelii au fost
iertaţi cu preţul vânzării existenţei unor oameni pe care
nimeni de aici nu i-a văzut, afară de trei. Unii pretind că ei
au uzat de acest şiretlic ca să scape, că aceasta le va costa
viaţa dupăce se va constata că au minţit. U vrea să
plece în fruntea unei cete numeroase, formată din câteva sute de
bărbaţi pentru care a dat să se confecţioneze, aşa cum
ştia el că este bine, bâte mari, suliţe şi pungi din piele
pentru alimente. Datorită evenimentelor care s-au precipitat,
grăbeşte plecarea. În ziua hotărâtă, încă de cu
noapte, oamenii aleşi se strâng pe platoul din faţa palatului.
Toţi sunt îmbrăcaţi cu blănuri de oaie, din acelea aduse de
Tec din expediţia anterioară, mai ales că mare parte din ei sunt
din acei care au fost cu el data trecută, având experienţă în
privinţa asta. U împarte ceata în două, una sub comanda lui At
şi cealaltă sub a lui Tec, spre mulţumirea acestuia. At în
schimb s-a simţit oarecum jignit că el nu este acela ales ca imediat
după cel mare. Fiecare om poartă câte o bâtă mare, încrustată
cu pietre ascutiţe din silex, o tolbă plină cu carne
uscată, una cu apă şi fel de fel de obiecte trebuincioase.
Oamenii care au venit cu U s-au obişnuit să poarte
încălţămintea rudimentară a antarienilor, nu atât din
comoditate, ci mai ales din considerente practice, datorită stâncilor
ascuţite din valea Antari care taie tălpile picioarelor. Fiecare
îşi ia câte o piele suplimentară din care să-şi poată
confecţiona încălţămintea trebuincioasă în caz că
cea purtată se strică. Toţi ştiu că vor umbla mult,
având experienţa expediţiei trecute.
Ie
preia puterea după plecarea tatălui său.
U
este foarte agitat, aproape toată noaptea a conferit cu At de drumul pe
care îl vor urma, după indicaţiile foştilor rebeli, de
către cei trei care-i-au văzut. Astfel a aflat că ceata de
nomazi a fost reperată din direcţia de unde a venit el prima
oară aici, dar că s-au îndreptat de la ieşirea din junglă
spre stânga în loc s-o ia înainte spre valea Antari. În orice caz cu cât trece
timpul cu atât şansele de a-i ajunge scad cu fiecare zi ce trece, deoarece
nomazii umblă destul de repede şi rar se aşează mai mult
timp la un loc. Doar dacă au avut noroc şi sunt încă
aşezaţi. Cum tot pleacă în expediţie trebuie încercat,
poate de data asta au mai mult noroc decât a avut la timpul său Tec. Când
toţi bărbaţii s-au strâns, parte din ei urmaţi de femei
şi copii plângând şi ţipând, dă U ordin de plecare. Ie
doreşte neapărat să-l acompanieze o bucată de drum,
până la ieşirea din vale. Dela Ia şi-a luat U rămas bun
încă de cu seară. În afară de cei câţiva din palat,
întreaga ceată este urmată de o mulţime de oameni curioşi,
bărbaţi şi femei, până la ieşirea din vale.
Această expediţie face mult mai multă vâlvă ca data trecută,
în primul rând fiindcă este condusă de însăşi U si în al
doilea rând s-au învăţat că asemenea întreprinderi durează
foarte mult timp, cel puţin cât ţin două sezoane de ploi şi
unul uscat. U profită de ocazie că în fine are câteva momente pentru
fiul său, învăţându-l în cursul drumului cum să
conducă în lipsa lui; îl învaţă să fie cât mai sever,
să nu aibe scrupule, să procedeze în aşa fel ca orice
opoziţie să fie distrusă încă în faşă, chiar de
ar fi să ucidă pe cei ce caută să-i sape, dacă aceasta
ajută la menţinerea poziţiilor câştigate. Dealtfel Ie
cunoaşte metodele tatălui său, nici el fiind acela care să
se dea în lături când este vorba de a ucide pentru a-şi asigura un
drept de conducător. La despărţire U îl loveşte
camadereşte cu palma peste umăr şi comandă pornirea în
necunoscut.
Întregul
grup iese din valea Antari acolo unde se termină şi unde este mai
ingustă, trece o ridicătură din pietre, iar de aici începe
semideşertul de dincolo. Ie îşi ia cei câţiva care l-au
însoţit şi se îndreaptă gânditor spre palat. Este hotărât
să asculte întocmai de sfaturile tatălui său, să facă
în aşa fel ca persoana sa să fie mai presus de oricine, da, să
fie chiar mai temut ca tatăl său. Primul lucru care îl întreprinde
este să se instaleze în camera lui U, alături de mama sa, aducând-o bineînţeles
şi pe Set cu el şi în seara asta îl numeşte el încă
odată, cu toate că tatăl său o făcuse încă de mai
mult timp, pe Sir drept comandantul pazei palatului mare precum şi al
armatei de apărare în caz de atac sau răzmeriţă. Pentru Sir
este pregătită camera lui At care se află lânga a sa, pe partea
opusă a lui Ia, iar pentru Set o camăruţă mai mică,
lipită de a lui, de care îl desparte numai o deschizătură în
peretele din piatră, acoperită cu stuf, drept uşe.
În
primele zile de la plecarea lui U, Ie aproape că nu a ieşit din
camera sa, nepermiţând nimănui să intre, nici măcar mamei
sale. Serile vine Set care stă puţin, apoi pleacă. Această
atitudine a sa a dat naştere la diverse comentarii, fiecare invetând fel
de fel de poveşti care în realitate nu corespund adevărului. Motivul
este că el doreşte să pună la cale o ceremonie cu ocazia
căreia vrea să-şi arate puterea în stat. După câteva zile
de retragere iese brusc din singurătate şi cheamă la el pe Sir
şi pe bătrânul Ritit. Vrea să se oficieze în faţa stâncii
Atar ceremonii rituale de invocare a lui Us, cerând pentru asta fast, cât mai
mult fast. Batrânul Ritit deabea se mai ţine pe picioare, i-au trebuit mai
multe ore să ajungă până la palat, ajutat de fiul său Sir
şi fără nici un ocol îl anunţă pe orgoliosul Ie
că nu se simte în stare să oficieze o asemenea ceremonie, propunând
în locul său pe Sin care de când stă în preajma sa a
învăţat toate tainele. Ie acceptă cu uşurinţă,
deoarece îl vede pe bătrân slab şi neputincios care deabea mai poate
umbla. Deci Sin, care dealtfel şi el este destul de bătrân dar mai în
puteri, va trebui să organizeze toate până în cele mai mici
amănunte. Îşi ia drept ajutor pe vechiul său companion Si
şi pe Arh care nici ei nu mai sunt în toate puterile, dar unde-s mai
mulţi puterea creşte. Alături de ei mai sunt încă doi
preoţi din vechea gardă şi ei foarte în vârstă pentru acele
timpuri, când oamenii de rând nu atingeau mai mult de 40 de ani. Dar cei din
păturile superioare puteau atinge vârste mai înaintate, netrebuind să
muncească din greu, fiind serviţi de cei de jos. Ţn felul acesta
întrega putere civilă şi religioasă a văii Antari trece în
mâinile lui Ie. În afară de unele posturi mai mărunte nici un
antarian de baştină nu mai are vreun cuvânt de spus în ce
priveşte bunul mers al văii în care s-au aşezat uzurpatorii cu
mult timp în urmă, atât de mult că nici cei mai în vârstă nu
ţin minte să fi auzit de unde se trag. Cu toate acestea nimeni nu
s-ar fi sezizat de asta dacă continua buna înţelegere care domina
până la sosirea lui U cu ai săi, care şi ei s-au integrat cu
totul. Ori de atunci se ţin lanţ crimele, au loc manifestări
potrivnice urmate de crime şi parte din oameni sunt întrebuintaţi la
munci de pe urma cărora profită numai un grup restrând de indivizi
care cred că toate li se cuvin de drept, cu ajutorul unor legi făcute
tot de ei. Dar cei mai periculoşi sunt cei care îi ajută prin
atitudinea lor pasivă, aşa zişii colaboraţionişti,
oameni care pentru un bliduleţ de linte şi un os asvârlit, sunt în
stare să-şi vândă şi propria familie.
Până
acuma aproape toţi cei din valea Antari care s-au opus stării de
lucruri existente au fost pur şi simplu exterminaţi, într-un mod cât
se poate de barbar, dar nici U şi nici acoliţii săi nu ştiu
că în această vale odinioară înfloritoare, trăieşte un
tânar cu numele de Tar care încă de mult timp are de gând să
organizeze o mişcare de opoziţie, să lupte la nevoie cu armele
în mână pentru recăpătarea drepturilor pierdute, spre deosebire
de cei mai mulţi care înţeleg şi ei să lupte prin
rezinteţă pasivă. Tar însă nu a vorbit niciodată în
public de intenţiile pe care le are, şi-a format un grup restrâns de
tineri cu care are de gând să pună la cale o revoltă în aşa
fel organizată, încât reuşita să fie deplină. Evenimentele
pe care le-a trăit în ultimul timp l-au învăţat să fie
prudent, ceeace şi face. Deocamdată, după plecarea lui U, în
valea Antari domneşte o linişte aparentă, poate cea mai
desăvârşită după instaurarea sa ca şef suprem şi
aceasta datorită faptului că Ie este oarecum descumpănit,
văzându-se deodată personajul cel mai important şi ca atare nu
ştie cum să procedeze în această calitate. Acuma s-a
hotărât să organizeze marea ceremonie în timpul căreia să fie văzut de toţi în
noua sa postură, cu care ocazie are de gând să dea unele lecţii,
aplicând pedepse exemplare ca să se ştie cine este el, dar nu se
iveşte nici o ocazie. În seara aceea Ie se închide în odaia sa
împreună cu Sir ca să pună la cale una din mârşăviile
cu care vrea să înceapă domnia. În afară de faptul că se
organizează ceremonia lui Us, se pun la cale provocări care să
dea naştere la tulburări în urma cărora să fie prinşi
câţiva ca pe pielea lor să se arate cine domneşte aici. Se
hotăreşte astfel ca Sir să năvălească în una din
grotele sclavilor, să caute să-i evacuieze cu forţa, iar
dacă se va produce o busculadă, parte din bărbaţi să
fie prinşi şi acuzaţi de rebeliune. Ie găseşte planul
excelent, propunând pentru asta pe tinerii care l-au ajutat la prinderea
rebelilor care au plecat cu U. Odată planul stabilit în cele mai mici
amănunte, se fixează ca dată a ceremoniilor zilele când în mod
normal ar fi trebuit să se schimbe vremea din frumoasă în
ploioasă, după calculele de ani de zile ale lui Sin, care s-a ocupat
foarte mult de organizarea cultului de când a fost numit ca mare preot, stând
aproape tot timpul în preajma lui Ritit, care este atât de slăbit că
nu se mai poate scula în picioare. Stă pe blănurile aduse de fiul
său, fiind îngrijit de el, iar în lipsa lui de două femei care au
fost aduse din fundul văii. Ritit este mulţumit că a reuşit
să ajungă la capătul zilelor sale în mod obişnuit, deoarece
în lunga sa viaţă pentru acele timpuri, a văzut că marea
majoritate a celor care ajungeau în fruntea vreunui grup de oameni, nu mureau
aproape niciodată de moarte naturală, şi exemple a avut destule
în ultima vreme. Sin a adus unele modificari în destul de complicatele
concepţii şi teorii ale lui Ritit, simplificând desele oficieri la
care erau obligaţi preoţii din grotă să ia parte, ca
să consulte divinităţile. Sin are o oarecare dexteritate şi
însuşiri mediale, ghicind viitorul după unele semne de pe cer pe care
le-a observat. A învăţat aceasta de la un bătrân pe când era
tânăr şi umbla cu un grup nomad. Astfel el ţine minte că i
s-a povestit, că odată, de foarte mult timp, au coborât din cer
oameni îmbrăcaţi cu un fel de plăci albe, cu capul
înfăşurat cu un altul care strălucea. Aceşti coborâtori din
cer au adus cu ei lucruri vrăjite, ba mai mult decât atâta, bătrânii
pretindeau că aceştia avea chiar o bucată de lemn care vorbea
şi scotea sunete plăcute auzului. Aceştia au stat un timp
printre ei, fiind consideraţi ca trimişii lui Us, de la care oamenii
au învăţat multe lucruri. Sin ţine minte că bătrânul
care i-a povestit toate acestea purta la gât un fel de bucată din ceva ce
nu era piatră, fiind mult mai tare decât silexul, care rezistă la
lovituri fără să se sfarme. Această bucată i-a fost
promisă, dar altul a furat-o. De la el a învăţat să
spună viitorul după semne de pe cer. De când a venit în valea Antari
şi-a făcut o oarecare faimă, întrecând chiar pe omul singuratic
care trăieşte în afara văii, la care a fost Ina să se
consulte când a fost prinsă de U. Dealtfel acesta nici nu mai
trăieşte. În conformitate cu cunoştiinţele sale, Sin a
reorganizat din temelie partea religioasă. Acuma este în pregătirea
ceremoniei comandate de Ie şi nu bănuieşte ce lucruri
mârşave urmăreşte cel pe care îl cunoaşte de când era un
adolescent, îndrumându-l la rugăminţile mamei sale. Ţn sinea sa
este mulţumit că Ie a rămas în locul lui U, având chiar în
coltişorul cel mai adânc al gândirii dorinţa ca tânărul să
rămână de acum încolo şeful lor. Aşa consideră el
că ar fi bine. De U i-a fost mereu teamă, nefiind niciodată de
acord cu felul lui brutal de a se purta. În orice caz doreşte ca
desfăşurarea ceremoniei să placă la toţi, mai ales
că va avea loc la puţin timp după cea care s-a ţinut
înainte de plecarea lui U, când a fost anunţată unirea lui Ie cu Set.
La aflarea veştii oamenii sunt mulţumiţi, fiindcă acestea
dau întotdeuna prilejul la bucurii şi distracţii. Deocamdată Ie
este oarecum apreciat, fiindcă niciodată nu s-a băgat în
treburile oamenilor, silindu-i să facă cutare sau cutare lucru, ci
îşi vedea de petrecerile sale fără să-i pese de
ceilalţi şi acesta un mod de a nu te face urât. Din nou antarienii
îşi pregătesc îmbrăcăminţile de sărbătoare,
se scot vopselele păstrate cu grije de data trecută, iar
bărbaţii îşi montează penele în coaja de copac care este
prinsă pe cap. Ie se îmbracă lafel ca tatăl său data trecută
şi doreşte ca în timpul ceremoniei să nu se facă nici o
deosebire între el şi U. El va sta pe tronul de piatră din centru cu
Set si mama sa Ia în preajmă, dar nu lângă Set. Sir va circula în
permanenţă pentru menţinerea ordinei, iar bătrânii Arh
şi Si vor sta în spatele tronului. Aşa a hotărât el să fie
şi cere să se procedeze întocmai.
Rânduind
toate în amănunt, se apropie şi ziua hotărâtă. În acea
dimineaţă Sir se duce cu un grup numeros în fundul văii unde
stau sclavii şi intră în una din grote cu forţa, împingând
afară pe locuitorii de acolo care tocmai se pregătesc să se
vopsească pentru ceremonie. Se produce astfel o busculadă,
fără ciocniri violente şi bineînţeles că
superioritatea numerică a oamenilor lui Sir îi învinge pe cei din
grotă, fără măcar ca aceştia să fi avut
intenţia să se opună sau să-i atace, nefăcând altceva
decât să se apere de lovituri. Bărbaţii sunt legaţi
fedeleş şi purtaţi aşa prin toată valea, în aşa
fel să fie văzuţi, spunându-se că au încercat să
provoace dezordini, pregătind în timpul ceremoniei o revoltă. Unul
din bărbaţi le strigă la oamenii care s-au adunat să-i
vadă că nu este adevărat, ceeace provoacă mânia lui Sir,
însă nu-l ucide cum ar fi făcut U şi poate şi Ie, ci îl
loveşte puternic peste faţă, umplându-l de sânge. Din ce în ce
mai mulţi oameni din vale se strâng grămadă la trecerea lor,
lăsându-şi baltă pregătirile, nepricepând ce se petrece. În
orice caz aceasta a produs nemulţumiri, cei din preajma grotei cu pricina
povestind că în realitate oamenii nu au urmărit nimica şi
că au fost provocaţi în mod voit, dar ţinând cont că petrecerea
se apropie, indignarea trece repede. Aduşi la palat, cei câţiva
bărbaţi sunt închişi în una din camere sub pază
puternică. Imediat vine Ie să-i vadă. La apariţia lui
prizionerii se scoală plini cu speranţa că vor fi
eliberaţi, crezând că Sir a procedat din proprie
iniţiativă, dar văzând că sunt priviţi de sus cu
dispreţ, ca apoi sa li se întoarcă spatele fără să se
spună nici un cuvânt, îşi dau seama că toate au fost făcute
cu asentimentul său. Totuşi nu au pierdut speranţa şi cred
că au fost luaţi pentru anumite munci necesare
festivităţilor. Resemnaţi îşi aşteaptă soarta.
Acuma
Ie este mulţumit, toate fiind puse la punct, mascarada poate începe. În
dimineaţa asta vremea este foarte frumoasă şi
călduroasă, cu toate că este perioada când trebuiau să
înceapă ploile. În valea Antari este zarvă mare. Fiecare se
pregăteşte să pară cât mai frumos. Credinţa lor este
că în timpul sacrificiilor Us priveşte de sus şi atunci este
normal ca să fie cât mai arătoşi, în aşa fel ca după
moarte să poată sta alături de el, mai ales că cine este
privit de cel care le face pe toate, nu mai poate fi doborât de unele spirite
mici şi rele, care mişună câteodată printre grote. În palat
încep prizionerii să facă gălăgie, să vocifereze,
însă nimeni nu se ocupă de ei. Ie a dat dispoziţie să nu li
se dea nici o importanţă. La timpul fixat începe ceremonia cu mare
fast. Sir a strâns mulţi bărbaţi care să păzească
în acest timp palatul şi pe Ie. Până la stânca Atar se formează
un cordon de paznici care nu dau voie la nimeni să treacă. Ie apare
mai împopoţănat chiar decât era U în asemenea ocazii, însoţit de
Set şi mama sa. Cu paşi rari se îndreaptă spre stâncă.
Imediat după el vin bătrânii, femeile din palat şi în urmă
de tot cei câţiva sclavi care au fost luaţi cu forţa din grota
lor, legaţi cobză şi escortaţi. In vacarmul care a început,
vaetele şi blestemurile lor nici nu se aud. Degeaba ţipă că
sunt nevinovaţi, că totul a fost o provocare. Ajunşi în
faţa stâncii, Sin îi primeşte aşa cum se cuvine şi totul
începe. Ritit a ţinut să fie de faţă. Sir l-a purtat
încă de dimineaţă, instalându-l comod lângă o stâncă
de unde să poată vedea bine, deoarece nu mai era în stare să
oficieze rugăciunile. Sin a pregătit mai mulţi bulgări de
seu pe care le aruncă în foc după cum ştie el din tinereţea
sa, provocând în felul acesta o ceaţă înecăcioasă.
După sacrificiile animalelor urmează cele a patru copii, Ie vrând în
felul acesta să arate că de acum încolo el este acela care va conduce
aşa cum crede de cuviinţă si că prin sacrificiile aduse
către Us va intra în graţiile lui, recunoscându-l pe el ca
reprezentantul său pe pământ. Sunt tăiate şi arse atât de
multe vite că focul de la poalele stânci Atar era aproape să se
stingă. Copaci întregi au fost aruncaţi în el pentru a-l
menţine. Imediat după efectuarea sacrificiilor care au durat mai mult
ca deobicei, bărbaţii încep să lovească trunchiuri de
copaci, goliţi pe dinăuntru, astfel asezaţi ca să dea
sunete mai puternice. Se porneşte un tam-tam mai drăcesc ca deobicei,
provocând o adevarată explozie de delir. Oamenilor le sunt
împărţite tigve cu băutura roşie, ceeace îi îmbată,
începând să ţopăie în jurul stâncii, scoţând sunete joase
în ritmul bătăilor. În aer se ridică un nor de praf care
împreună cu seul ars, face atmosfera greu de respirat. Dansul devine din
ce în ce mai drăcesc. Ie îi îndeamnă pe cei ce bat tam-tam-urile
să accelereze ritmul, ceeace până la urmă are un efect de
totală histerie colectivă. Pe lângă grupul mare de oameni din
jurul stâncii Atar se formează în faţa grotelor grupuri mai mici,
femeile stau roată în jurul focurilor, ţipând şi săltând de
bucurie, iar copiii se joacă peste tot, iar ţipetele lor stridente
adăugate la zgomotul existent, transformă totul într-un adevărat
infern. Prizionerii legaţi în spatele tronurilor nu pricep ce gând au cu
ei. Apropape că au fost uitaţi, ceeace îi bucură crezând că
vor scăpa, dar se înşeala. Ie nu a uitat că va trebui să
dea un exemplu, amânând execuţia, să nu rişte în timpul acesta de
euforie o revoltă totală. Trec astfel mai multe ore şi seara se
apropie. Cerul este tot senin, atmosfera apăsătoare, ca după o
zi fără vânt. În aer pluteşte un praf fin care s-a depus pe
trupurile transpirate, parte din ei şi-au pierdut penajele, vopselele le
curg pe corpurile lor murdare, dar aceasta nu-i deranjează, principalul
fiind că Us i-a văzut în timpul sacrificiilor şi asta
contează mai mult ca orice. Spre seară încetează ritmul
simţitor, mare parte din oameni cad pur şi simplu extenuaţi de
eforturile făcute. În tot acest timp Ie a stat la locul său, privind
cu vădită plăcere cele ce se petrec. Da, acuma a sosit momentul
să arate că numai el este cel mare şi că cine nu-l va asculta va pieri. Cheamă pe Sir
care este ameţit de băutura roşie, comandă oamenilor
prezenţi să se strângă roată în jurul său, după
care se scoală în picioare şi întocmai ca tatăl său scoate
un răget fioros ce îngheaţă sângele în vine. Brusc se face o
linişte deplină. Parte din oameni sunt ameţiţi, atât de
băutură cât şi din cauza dansului frenetic. Ie anunţă
că va avea loc o judecată, în timp ce Sir îi aduce pe prizioneri, mai
mult împingându-i, trântindu-i la picioarele tronului. Ie stă falnic,
privindu-i de sus. Abea acuma îşi dau ei seama ce are el de gând şi
totuşi nu pricep dece sunt acuzaţi de revoltă când ei se
pregăteau de sărbătoare. Unul din ei se ridică în picioare
vrând să spună ce este la mijloc, dar Ie se repede furios la el, îl
loveşte în faţă cu pumnii că acesta cade însângerat la
pământ, lovindu-se cu ceafa de o piatră rămânând mort pe loc.
Ceilalţi se uită îngroziţi. Speriaţi încep să se
tânguiască cerând iertare pentru ceva ce nu au avut nici măcar de
gând să facă, dar Ie grăbeşte totul. Formează la
repezeală un tribunal compus din el, Sir şi câţiva din gardă.
Instanţa adhoc se aşează pe pietrele care servesc drept tronuri
şi Ie începe să vorbească aratând cu degetul către cei
trântiţi la pământ, legaţi fedeleş, fără nici o
posibilitate de a se apăra. Astfel, sunt învinuiţi de fel de fel de
atrocităţi pe care le-ar fi comis, accentuând pe faptul că toate
erau făcute pentru a-l
îndepărta de la conducere. Apoi vorbeşte Sir care atestă cele
declarate de Ie, arătând în plus că el personal i-a surprins asupra
faptelor. Cu toate că această mascaradă a fost montată,
acuma când oamenii erau obosiţi, parte din ei încep să murmure,
arătându-şi nemulţumirea de felul judecăţii şi de
faptul că mulţi ştiu cum au fost luaţi aceşti oameni
din grota lor. Ie este un timp descumpănit, dar ca să preîntâmpine
orice eventualitate, pune pe Sir să-i ducă pe condamnaţi
lângă masa de sacrificiu care are în spate stânca mare Atar. Garda face
imediat cerc în jurul lui Ie care se ridică pe o piatră mai
înaltă strigând ca scos din minţi că nu va permite nimănui
să i se opună, iar cel ce o va face va păţi ceeace
păţesc acuma cei de faţă. Zicând aceasta faţa i se
face roşie de mânie şi cu ochii injectaţi loveşte în
dreapta şi în atânga fără să ţină cont unde
dă, până consideră că i-a ucis pe toţi. Este atât de
înfuriat că nici nu aude protestele celor prezenţi. Parte din ei
încearcă să se repeadă la el, dar paznicii sunt mai repezi,
înpingându-i cu brutalitate şi lovituri de bâte înapoi. Ia cade
leşinată lânga tron, fiind în pericol să încaseze câteva
lovituri din greşală de la fiul ei, iar Set îşi acoperă faţa
cu palmele, însă cel mai năuc din toţi este Sin care nu
realizează cam ce se petrece. A voit să ia parte la această
mascaradă, chiar să-i pedepsească dar nu să ucidă
nişte oameni fără apărare, care nu au făcut absolut
nimica şi mai ales în felul acesta brutal, chiar pentru aceste timpuri
memoriale. Fără să-i pese de urmări, se repede la Ie
să-l oprească să săvârşească această
odioasă crimă, chiar pentru oamenii unei epoci când uciderea
aproapelui nu era considerată ca ceva prea grav, decât în măsura în
care aceasta ar fi putut dăuna colectivităţii. Prizionerii nici
nu au avut timp să se apere, atât de fulgerător s-au petrecut toate,
iar Sir nu mai apucă să-l determine să nu facă aceasta,
deoarece la picoarele sale zac şase cadavre într-un lac de sânge. Tot anturajul,
pereţii stâncii şi oamenii din jur sunt stropiţi de sânge. Când
îşi revine, Ie este galben la faţă, gâfâie din cauza efortului
depus, nefiind obişnuit să mânuiască bâta. privirea o are
aţintită asupra unui punct, ochii îi sunt injectaţi. Pe Sir nici
nu l-a băgat în seamă când a vrut să-l oprească să
săvârşească aceste crime. Deodată simte o plăcere
nebună, o bucurie nespusă îl cuprinde văzând ce a
înfăptuit. Majoritatea oamenilor au plecat, rămânând numai cei din
gardă şi câtiva bărbaţi, care totuşi s-au
îndepărtat să nu fie prea aproape de el. Sir se plimbă de colo
colo cu un grup de tineri pentru a menţine ordinea. Abea acuma
consideră Ie că ceremonia a luat sfârşit. Set este foarte
speriată de ceeace a văzut şi nu îndrăzneşte nici să
se mişte, stă într-un colţ pe vine şi tremură. Sir este
oripilat de acţiunea celui în care a avut încredere şi pe care l-a
servit cu abnegaţie. Și tatăl său U este crud, dar
niciodată nu a ucis numai din plăcerea de a ucide, ci o făcea
numai pentru a se apăra pe el, familia sa, de frică să nu
piardă poziţia câştigată, prin omoruri ce este drept,
pentru îndepărtarea adversarilor şi oponenţilor dacă
aceştia îşi dau planurile pe faţă. În orice caz urât
îşi începe Ie domnia, nu aşa ar fi trebuit să procedeze, mai
ales că tatăl său se va întoarce şi atunci va fi nevoit
să plece capul în faţa sa. Aşa gândeşte bătrânul
înţelept şi fără să vrea îi apare în minte o
bănuială teribilă, pe care şi-o goneşte imediat,
fiindu-i ciudă cum de a putut gândi la aşa ceva. Nu, Ie nu va merge
atât de departe încât să ridice mâna împotriva propriului său
tată. Și aşa domnia acestuia a adus în valea Antari numai teroare,
oprimare şi nedreptăţi de toate felurile, crearea unei camarile
de lichele care trăiesc pe spinarea poporului, iar dacă ar veni
şi acest dement care cu ajutorul propriei sale camarile de lichele, atunci
valea se va transforma în valea Plângerii, ori aşa ceva trebuie
neapărat oprit încă în faşă. Dar Sir îşi goneşte
aceste gânduri sumbre. El nu este acela care să se pună cu cei mari,
nu ar avea niciodată curajul să li se opună.
După
înfăptuirea acestor crime şi terminarea ceremoniilor către Us,
Ie se îndreaptă spre palat. Ia este dusă pe sus de femeile care o
îngrijesc până în palat, iar micuţa Set umblă docilă în
spatele lui Ie, atât de speriată încât nu poate să-şi revină.
Lacrimile i se preling şiroaie pe obraji, acum îi pare rău că
s-a unit cu Ie. Credea că o să ducă alături de el o
altă viaţă decât cea din vale, în micuţa grotă în care
locuia cu mama ei. Totuşi, nu mai are încotro, simte că ceva s-a
schimbat în ea, îl priveşte pe bărbatul în care şi-a pus toate
speranţele cu totul alţi ochi. Numai la vederea lui o cuprinde o
teamă cumplită şi când trebuie să-i satisfacă
dorinţele simte în loc de plăcere numai durere. Dar timpul nu
stă pe loc, acest timp de care depinde tot ce există pe pământ.
În zilele următoare pare că totul a intrat iarăşi în
normal, oamenii îşi reiau ocupaţiile zilnice, cadavrele ucişilor
sunt aruncate în fundul stâncii Sinta, acolo unde pe timpuri erau
azvârliţi de vii pedepsiţii, iar cei care au locuit împreună cu
aceşti sclavi s-au împrăştiat care încotro de frică să
nu fie acuzaţi şi ei de vini imaginare.
Cu
cât ne urcăm mai sus în negura timpurilor, cu atât cruzimea era o stare
normală în relaţiile dintre oameni, ceeace însă nu însemna
că nu se şi iubea, că nu exista milă, dar altfel
înţeleasă. Oamenii trăiau ca noi azi, formau familii, aveau
copii, se uneau, formând grupuri mai mari, putând în felul acesta să se
apere mai bine de mediul înconjurator, îşi apărau teritoriile în care
trăiau, împotriva altora cari căutau să li-l ia, sau să-i
subjuge. Toate acestea au dat naştere la cruzimi, la distrugeri şi
decimări de întregi populaţii. Însă crima, aşa cum o
înţelegem în zilele noastre a fost în toate timpurile socotită ca un
păcat, ca un act antisocial. Aşa şi în cazul lui Ie, fapta sa a
creat în mintea oamenilor o neîncrede totală şi o repugnare. Mergând
spre palat îşi ia un aer de parcă nimica nu s-ar fi întâmplat. Zilnic
poate fi văzut umblând pe coridoarele întunecoase ale palatului
însoţit de Sir şi Sin, pe care i-a adus să locuiască
alături de el. Dealtfel aceştia sunt după cele văzute atât
de îngroziţi, încât nu-şi mai pot reveni. Ie a devenit în ultimul
timp extrem de irascibil, lovind pe oricine îi stă în cale şi nu
suportă nici un fel de contraziceri. Și-a format din foştii
companioni de petreceri o gardă personală, peste cea existentă,
numai pentru el, cu care se deplaseză peste tot. Odată Sir a
îndrăznit să-i atragă atenţia asupra unui fapt mărunt,
fără importanţă, ceeace l-a supărat în aşa
măsură că l-ar fi lovit cu siguranţă dacă acesta
nu ar fi fugit din faţa sa. A devenit suspicios faţă de oricine
şi orice, postează la toate colţurile palatului sentinele care
au ordin ca la cea mai mică bănuială să lovească, iar
la trecerea lui încăperile sunt imediat golite, cei prezenţi fiind
goniţi. Viaţa în palat devine din ce în ce mai insuportabilă,
chiar şi pentru Set şi Ie, mama lui. Cele două femei s-au mutat
din proprie iniţiativă în aceeaşi încăpere, dupăce Ie
s-a purtat de câteva ori brutal cu femeia sa. Deoarece mama sa a dorit aceasta
el nu a îndrăznit s-o contrazică, ea fiind singura faţă de
care are un oarecare respect, mai mult datorită faptului că ştie
că tatăl său nu va admite niciodata ca cineva şi nici chiar
el să se atingă de ea. Totuşi, vine în unele seri când are pofte
s-o ia pe Set la el, ceeace ea nu poate refuza, o face însă cu
reticenţă. În ultimul timp nu a mai ieşit din palat, dar trimite
în fiecare zi patrule peste tot în vale care să controleze dacă
domneşte linişte. Toată această atitudine se datoreşte
faptului că este foarte descumpănit faţă de ceeace trebuie
să facă un conducător, cum se duc treburile unei
colectivităţi. În ultimul timp îl descoase în permanenţă pe
Sir, vrând să afle cum proceda Rit şi ce făcea ca să conducă.
Sir îi explică că un om singur nu poate cuprinde toate, fiind nevoie
de oameni luminaţi la minte care să fie consultaţi, dar el nu
vrea să audă de aşa ceva.
Consideră că, conducător este el şi numai el, iar ce
spune şi doreşte, să fie considerate lege. În una din zile Arh
şi Sin îi spun că nu ar fi rău dacă ar construi o
clădire din piatră în care să se oficieze rugăciunile
către Us, deoarece altarul de la stânca Atar este afară şi la
vreme rea oficierile se fac cu întreruperi, ceeace îl supără pe Us.
Ideea îi surâde în aşa măsură încât zile în şir îi
ţine pe cei trei bătrâni lângă el ca să aleagă un loc
mai potrivit. După părerea sa, la care se alătură şi
ceilalţi, construcţia trebuie ridicată în preajma stâncii Atar,
în spatele ei, acolo unde se găsesc tronurile din piatră. De data
asta lucrările încep imediat şi din nou începe exploatarea la sânge a
celor din capătul văii, celor mai oropsiţi. Cu aceasta începe o
epocă nouă în domnia lui Ie, are în fine cu ce să se ocupe,
să conducă, să dea sfaturi, bune, rele, important este să
fie acceptate fără şovăire. Cu toate că a trecut un
sezon de ploaie şi unul de uscat, s-a obişnuit atât de mult cu ideea
că în afară de el nimeni nu ar putea fi mare şef, încât
reîntoarcerea tatălui său i se pare aproape o absurditate. Ba are de
gând chiar să-i propună ca în caz că se va întoarce să-l
lase pe el să conducă, ceeace însă nu
împărtăşeşte nimănui. Deocamdată nu are timp
să se gândească la aşa ceva, U fiind plecat de mult şi el
este aici cel mai mare şi temut. Toată activitatea sa se reduce la
construirea locului de rugăciune, centrul religios. Are de gând să
facă ceva grandios, cu mult mai mare decât palatul construit de tatăl
său. Materiale se găsesc peste tot, de mână de lucru nu duce
lipsă, iar peste puţin timp începe din nou sezonul secetos, deci sunt
toate premizele existente ca lucrările să înceapă cât mai
repede, dacă este posibil, să fie terminate atunci când va
apărea U. Astfel decurge viaţa în valea plângerii Antari sub hegemonia
lui Ie, fiul lui U, deci şi el descendent din Us. Dar U nu este acela care
să lase puterea din mâini, nici chiar fiului său.
Expediţia
lui U
Când
U s-a despărţit cu ceata sa de fiul său, s-a îndreptat mai întâi
spre direcţia în care a mers prima oară Tec. Planul este ca după
o zi de mers s-o ia spre stânga, până la punctul de unde nu s-a avântat
încă nici un antarian, iar apoi s-o ţină înainte. După
indicaţiile prizionerilor care s-au arătat dispuşi să-i
ajute, în direcţia asta ar trebui să se afle oamenii văzuţi
de ei. După părerea tuturor este imposibil ca până la
sfârşit să nu întâlnească măcar cete de nomazi în trecere,
căci de oameni sedentari nu poate fi vorba, decât dacă se parcurg
distanţe foarte mari, datorită faptului că în aceste locuri neprietenoase
nu se poate trăi mai multă vreme, iar valea Antari se arată la
orizont ca un masiv de munţi stâncoşi spre care nu se încumetă
nimeni să meargă. Dacă ar fi existat prin apropiere oameni
sedentari, precis că i-ar fi întâlnit încă de mult, ori aşa ceva
nu s-a petrecut niciodată, nici bătrânii nu-şi aduc aminte de un
asemenea eveniment. În primele zile toate se desfăşoară conform
planului. Pe lânga U avea şi Tec o experienţă destul de mare în
a se orienta, dar se ţine seama de indicaţiile celor ce i-au
văzut, care se îndreaptă spre locurile care au fost parcurse în prima
expediţie cu Tec spre Reiveg. U hotăreşte ca din când în când
să se facă escale mai lungi, în care timp Tec cu o ceată să
pornească în recunoaştere pe perioade de mai multe zile. El are
experienţa de data trecută când au fost urmăriţi de cei din
Reiveg pe ascuns, iar dacă aceştia nu s-ar fi arătat, nu ar fi
dat decât cu mare greutate de locul unde se afla localitatea, din care
cauză este mai bine ca mai întâi să se pornească după
fiecare popas mai departe, să cerceteze împrejurimile cu cea mai mare
minuţiozitate. U este perfect de acord cu acest fel de a se proceda
şi prima tabără după această hotarâre se face într-un
loc unde nu a mai fost nimeni din valea Antari şi nici din cei
iniţiali ai lui U. Tec porneşte chiar a doua zi, orientându-se spre
direcţia în care a mers data trecută, ţinând luminiţa de pe
cer drept înainte. U se aşează în acest timp cu ai lui,
pregătindu-se pentru mai multe zile.
Sunt
plecaţi deja de mai mult timp din valea Antari şi atmosfera începe sa
se răcească. Seara face Tec popas lângă o apă
stătătoare şi constată cu uimire că nu poate fi
băută fiindcă este sărată. Deodată îi trece prin
minte marea apă pe care a văzut-o numai el împreună cu
şeful gărzii Reivegilor care l-au acompaniat până aici. Da, avea
exact acelaş gust constată el, deci trebuie ca apa mare să fie
prin apropiere. A doua zi se scoală mai de dimineaţă şi
împreună cu încă doi oameni se duce în recunoaştere. Merge pe
firul apei şi după scurt timp aude zgomotul care l-a speriat atunci.
Nu ştie dece, dar se simte enervat, cu toate că în fond apa
nesfârşită nu face nici un rău, doar s-a băgat în ea.
Însoţitorii săi nu bănuiesc ce se ascunde în spatele deluşorului
din faţa lor. Urcându-l şi ajungând sus, cei trei rămân
uimiţi de ceeace văd. Cât priveşti cu ochii se vede o întindere
fără sfârşit de apă, cu valuri imense care se sparg de mal,
făcând un zgomot bizar. Tec o ia la vale, fugind ca un copil care vede ceva
nou. Ceilalţi doi cad în genunchi cu mâinile ridicate ca de
rugăciune, rămânând ca împietriţi. Nu le vine să
creadă că ceeace văd în faţa ochilor este real. Li se pare
că cineva a zmuls toţi copacii şi iarba, omorând toate animalele
de aici, lăsând pământul pustiu. Neam de neamul lor nu au văzut
aşa ceva. Zgomotul se face din ce în ce mai auzit, deoarece vântul se
înteţeşte, ridicând spuma valurilor, care lovesc stâncile de pe mal.
Tec ajunge pe plaje şi cu o veselie de nedescris se aruncă în mare.
Simte răceala ei, un moment îl acoperă un val, dar nu se sperie.
Făcându-i-se frig, urcă dealul spre cei doi care încă nu au
îndrăznit să se ridice în picioare şi spre stupefacţia sa
aceştia o rup la fugă, în direcţia opusă din care au venit.
Simţind că situaţia începe să devină periculoasă,
strigă după ei, dar degeaba, nu-i poate determina să se
oprească. Nevrând să rişte să se piardă de grosul
grupei, îi lasă baltă,
întorcându-se în tabara care se afla la o distanţă destul de
mare. Povestind ce a văzut, U este foarte surprins şi nu poate
să-şi închipuie că există aşa ceva. Îşi
arată deci dorinţa de a merge şi el acolo, chiar a doua zi. De
fugari nici urmă, nu apar, ceeace îi pare curios lui Tec, cu atât mai mult
cu cât locul cu pricina nu este prea departe, putând deci foarte bine să
se întoarcă. Pe de altă parte nu pricepe dece s-au speriat în halul
acesta. Nu este mai puţin adevărat că data trecută nu a
vrut să le arate celorlalţi marea apă, fiind sigur că
oamenii se vor speria. Acuma îşi dă seama că a făcut bine,
dealtfel şi el se speriase, dar a avut parte de unul din Reiveg care l-a
determinat să intre în apă, constatând astfel că nu este
periculoasă. A doua zi îl duce şi pe U într-acolo. Nu au suflat nici
o vorbă nimănui, nici măcar lui At, şi contrar obiceiului
nu iau pe nimeni cu ei, spunând că vor să scruteze orizontul.
Văzând marea nesfârşită U se sperie, fiind însă
obişnuit cu situaţii neprevăzute se aruncă în mare
constatând că apa este extrem de atrăgătoare şi
plăcută, fiind răcoroasă. Gustând-o scuipă scârbit.
Uriaşul U, temut de toţi, se bălăceşte ca un copil,
nepăsându-i de prezenţa lui Tec. Ziua este călduroasă,
soarele destul de sus, arzând puternic, iar baia rece îi dă o bună
dispoziţie rar întâlnită. După un timp iese din apă, dar când
cei doi se pregătesc să se întoarcă la ai lor, le cade o
piatră atât de mare la picioare, că i-ar fi omorât pe loc dacă
i-ar fi nimerit la cap. U sare ca o pisică în lături, lipindu-se de
peretele stâncii, iar Tec sare un pas înapoi. După câteva secunde apar cei
doi bărbaţi care au fugit cu o zi înainte de frica mării,
ţinând fiecare în mână câte o bâta şi o piatră
colţuroasă, înaintând ameninţători spre U care neavând bâta
la el se simte ameninţat, dar pe
Tec nu-l văd. U se face roşu de mânie, simte că cei doi vor
să-l ucidă. Tec ramâne de după stânca de care se lipeşte ca
paralizat. Cei doi înaintează încet, tăcuţi, dar siguri spre U.
Se vede pe figura lor că sunt hotarâţi să meargă până
la capăt, să-l ucidă pe şeful lor mare atât de urât de antarienii
din vale. U stă locului fără să facă vreo mişcare
şi Tec rămâne lipit de stâncă, dar nu mişcă de la
locul său. U nu se lasă impresionat, are un aer calm fără
să arate că-i este teamă. Lui Tec în schimb îi este teamă
să intervin, deoarece este prea departe, stă deci locului să
vadă ce se va petrece. U nu se desprinde de la locul său şi
aşteaptă, stă drept şi în afară de muşchii care
îi joacă pe sub piele pare ca o stană de piatră, aproape se
confundă cu stânca de culoare închisă din spatele său. În
momentul când atacatorii consideră că a sosit momentul aruncă
pietrele asupra lui cu putere, dar U dovedeşte cu această ocazie
că nu şi-a pierdut reflexele, cu toate că anii s-au
aşternut asupra lui. Sare în lături atât de fulgerător că
cei doi rămân înmărmuriţi. O secundă se lasă
tăcere şi Tec crede că U a fost atins, dar îşi revine când
îl vede că se ridică tot atât de repede. Aproape instantaneu sare
asupra celui care este mai aproape, îl ridică în sus trântindu-l de
peretele stâncii cu atâta putere că acesta nici nu are timp să
icnească, rămânând mort pe loc. Celălalt văzând că
este în minoritate şi că se află singur în faţa temutului U
fuge speriat. Tec aleargă după el, îl prinde de mijloc şi-l
trânteşte la pământ. Acesta nu opune nici o rezistenţă şi
observându-l pe U lângă el, se aşează în genunchi implorând
iertare. Este antarian şi în concepţia lor oamenii nu trebuie să
intre în apă cu întreg trupul, deoarece aceasta atrage mânia lui Us, prin
aceea că cel ce o face este luat după moarte în
împărăţia lui Asio, zeul răului. Văzându-l pe Tec cu o
zi înainte intrând în apa mării s-au jurat că vor omorâ pe toţi
cei ce o vor face, pentru a-i salva pe ceilalţi de domnia lui Asio, mai
ales acuma când sunt în locuri necunoscute. Însă nu numai acesta a fost
motivul intenţiilor lor, ci şi faptul că au crezut că a
sosit momentul să salveze valea Antari de acest om rău care îi
chinuieşte de atâta timp. U se uită de sus la cel care cu numai cu
câteva secunde îl înfrunta cu atâta curaj. În mintea sa se petrec în secunde
diferite judecăţi, ajungând în cele din urmă la concluzia
că nu trebuie să-l ierte, deoarece dacă ar face-o, cu timpul
omul acesta îi va revolta şi pe ceilalţi, deci trebuie
îndepărtat cât mai repede şi cu aceeaşi forţă îl
ridică trântindu-l de pământ, omorându-l. Tec este mulţumit
că lucrurile au rămas aici, promiţând că va ţine
ceeace s-a întâmplat secret faţă de oameni şi chiar
faţă de At. Deasemenea nu va sufla nici o vorbă că ei au
intrat în apa mării. La întoarcere se simte U totuşi obligat să
dea lui At explicaţii, acesta fiind oricum adjunctul său pe care nu vrea
să-l jignească. At îi promite şi el că nu va sufla nici o
vorbă explicând oamenilor că cei doi omorâţi au fost
atacaţi de fiare şi sfâşiaţi., însă în sinea sa era
nemulţumit că tocmai cel mare
nu a ţinut seama de cele spuse şi a intrat în apă,
atrăgându-şi în felul acesta pe Asio, răul, dar consideră
totuşi că poziţia sa îi este mai importantă decât
crezămintele celor mulţi, care de fapt sunt şi ale lui.
Deoarece
în aceste locuri nu găsesc ce au căutat, o pornesc iar la drum, dar
ocolind malul mării, îndreptându-se spre direcţia opusă ei,
alegându-se un drum mai departe de mal. Se umblă multe zile, se fac mai
multe tabere, se merge în recunoaştere şi aşa mai departe, timp
de sezon, fără ca ceva anormal să se petreacă. Foştii
rebeli s-au obişnuit cu U şi ai lui. S-a dovedit că
indicaţiile lor nu au dat rezultate, dar având în vedere că s-au
comportat aşa cum trebuie, în vederile lui U, sunt lăsaţi în
pace. Locurile prin care trec sunt aproape toate aceleaşi, pajişti
mari pe care pasc animale paşnice pe care oamenii le mulg, bându-le
laptele, cu fiare sălbatice care se fereau de oameni, dar de alţi
oameni nici pomeneală. Enervat U nu ştie ce să creadă. Cum,
ei trăiesc într-un loc unde la distanţe mari în jur nu mai
trăiesc şi alţi semeni de-ai lor ? Doar ţine minte că
în copilăria sa când mergea cu grupul său de baştină
întâlneau destul de des alte cete pe care le ocoleau, sau dădeau lupte
dacă erau atacaţi. Ai lui au ieşit mereu învingători,
fiindcă neamul din care se trage erau
foarte înalţi, extrem de puternici şi foarte abili, lafel ca
el. În schimb femeile erau mici şi slabe, întocmai ca Ia. În acest moment
îşi aduce aminte de ea şi un dor cumplit îl cuprinde. În
tinereţe nu avea aceste stări şi nici în timpul peregrinărilor
nu se gândea la ea cu asemenea tărie. Este adevărat că-i
apărea des în minte, dar tot atât de repede îi ieşea, ori acuma o
doreşte mai mult ca oricând şi în acelaş timp îl cuprinde o
teamă cumplită, ca nu cumva să i se fi întâmplat ceva rău.
Aceste frământări îl stăpânesc de mai multe zile, făcându-l
nervos, irascibil, ceeace îl face să se poarte mai brutal cu cei din jur.
Dar pe de altă parte se gândeşte că-l are pe Ie, fiul său
şi a lui Ia, care fără doar şi poate va avea grijă de
ea întocmai ca el.
Marea
nu au mai întâlnit-o, întregul grup înaintează destul de încet din cauza
oamenilor care se tem de necunoscut, de clima schimbată, de animalele care
le taie drumul pe care nu le-au mai
văzut niciodată, dar mai ales de tiraniile lui U după cele
petrecute la malul mării. Încetul cu încetul clima se schimbă,
devenind din ce în ce mai rece, ceeace Tec simte mai mult ca ceilalţi,
având experienţa trecută. Pe nesimţite s-au îndreptat spre nord
fără să-şi dea seama, nemaiţinând cont de luminiţa
călăuzătoare. Însă clima nu devine atât de rece încât
să fie nevoiţi să pună un rând de blănuri în plus,
numai nopţile dorm mai aproape de foc, unul în altul. După socoteala
lor umblă de când au plecat cam atâta cât ţine în valea Antari o
perioadă ploioasă şi două uscate, deci destul de mult. În
acea zi se face pentru a nu se ştie
a câta oară tabără. U hotăreşte să
rămână aici mai mult timp, să reflecteze ce este de făcut.
Oamenii pe care i-au văzut
foştii rebeli au dispărut ca sub pământ, nici urmă de ei.
Dealtfel nici nu era de aşteptat ca după atâta timp să-i mai
întâlnească. Cu tot eşecul se hotareşte ca foştii rebeli
să nu fie pedepsiţi, deoarece îşi văd de treabă
şi nu uneltesc împotriva lor. Tec a format din ei chiar o mică gardă
cu care merge din când în când în recunoaştere. De data asta se alege ca
loc de tabară un crâng de copaci înalţi şi groşi, se fac
focuri în jur şi toţi se strâng unul în altul să doarmă.
Numai U, At şi Tec se plimbă încet, vorbind despre ce trebuie să
facă, când deodată Tec tresare, i se pare că a auzit un zgomot
mai deosebit, nu, nu este nici foşnet de frunze din cauza vântului şi
nici umblet de animal, de asta este sigur, era ceva ce seamănă cu un
fâşâit produs de atingerea unui corp omenesc de frunze, zgomot pe care l-a
mai auzit şi data trecută. U şi At se opresc şi ei locului,
n-au observat şi auzit nimica, dar îşi dau seama că Tec a
simţit ceva, care le face semne să tacă şi să nu se
mişte. Atenţi, toţi trei ascultă, din când în când se aude
vântul care mişcă frunzele. Tec rupe tăcerea şi spune
că simţul său nu-l înşeală, că au dat de oameni,
probabil sedentari, căci nomazii nu ar fi procedat în felul acesta.
Bucuria lui U creşte pe măsură ce trece timpul, dar
întunecânu-se deabinelea renunţă să caute motivul pentru care
s-a auzit foşnetul printre frunzele copacilor, şi apoi nu vor fi
atacaţi noaptea, dar este mai bine să se înteţească
focurile ca împrejurimile să fie bine luminate, iar străjile dublate.
U se înţelege cu At şi cu Tec ca a doua zi de dimineaţă
să ridice tabăra, să formeze trei grupuri egale şi să
pornească în trei direcţii diferite. Dimineaţa oamenii sunt
anunţaţi că s-ar putea ca expediţia să ia sfârşit
aici, deoerece este probabil că sunt oameni prin apropiere. Vestea îi
bucură, fiindcă îi scuteşte de noi drumuri obositoare şi
inutile.
U
alege drumul în direcţia de unde a simţit Tec că ar fi venit
vizitatorii de noapte. Nu trebuie să meargă nici cale de o
jumătate de zi că se zăreşte în depărtare o ceată
de oameni care văzându-i venind aleargă speriaţi în jos spre un
rând de stânci joase acoperite cu verdeaţă. Se vede de departe
că duc un animal vânat, destul de greu. Imediat U dă ordin de
urmărire, dar distanţa fiind încă destul de mare nu-i ajunge
şi oamenii dispar printre crăpăturile stâncilor. De aici se
întinde un masiv întreg de stânci joase dar abrupte, cu multe
crăpături întunecoase, întortochiate pe care dacă ar fi
pătruns ar fi fost decimaţi în cel mai scurt timp, mai ales că
băştinaşii cunoşteau perfect fiecare cale care duce spre
aşezarea lor. Deci, deocamdată un eşec. U se opreşte cu ai
săi locului şi după o scurtă meditare ajunge la concluzia
că este mai bine să se întoarcă ca, cu forţe unite să
pornească la cucerirea aşezării, însă două necunoscute
se ridică în calea planurilor sale, una că nu se ştie câţi
sunt şi alta că terenul este în aşa fel format fiind de
nepătruns pentru cine nu-l cunoaşte. În orice caz în zilele
următoare nu se petrece nimica deosebit, ceeace însemnă că nu
sunt în pericol de a fi atacaţi şi aceasta probabil fiindcă nici
ei nu au atacat, cei de după stânci aşteptând probabil ca U cu ai
săi să se retragă, nebănuind că sunt în pericol de a
fi făcuţi sclavi de o hoardă sălbatecă. Trebuie
totuşi întreprins ceva, cât mai repede cu putinţă. U se întoarce
cu oamenii la locul de unde cele două grupe s-au despărţit,
informează pe Tec de cele văzute, sugerând ca cel mai bun lucru este
să aştepte să vadă ce va urma, întocmai cum s-a procedat cu
cei din Reiveg, căci altfel nu pot avea şanse de reuşită.
Teritoriul fiind de ei complet necunoscut, cu mii de stânci mici care ies peste
tot, cu pădurici cu arbori joşi, locuri în care se pot ascunde armate
întregi fără să fie văzute. Deaceea este bine să se
procedeze cu şiretenie, să facă în aşa fel ca oamenii de
aici să fie convinşi că nu le vor răul. Este mai mult ca
sigur că întreaga aşezare a şi fost alarmată de
apariţia lor şi văzând că cei veniţi nu pleacă au
început să pregătescă apărarea. Tactica lui U este ca
după ce le vor câştiga încrederea, aşteptând cu atacul, încetul
cu încetul să înconjoare un teritoriu mai mare, ca apoi să-i ia din
toate părţile, ocupând punctele strategice. U găseşte acest
plan elaborat împreună cu Tec excelent, spre disperarea lui At care vede
că pe zi ce trece persoana sa este din ce în ce mai puţin băgată
în seamă. Ura împotriva lui Tec creşte în aşa măsură
că în ultimul timp nici nu mai poate să şi-o ascundă, dar
el nu bagă de seama jignirile şi ieşirile, căutând de
fiecare dată să aplaneze situaţiile dezagreabile provocate de
acesta. Dealtfel şi Tec s-a simţit odată umilit de At, ceeace a
provocat şi la el o ură împotriva lui, dar prin zelul pe care l-a
arătat în permanenţă faţă de cel mare s-a făcut
mai util. U nu intervine în aceste certuri, fiindcă consideră că
aceasta nu poate dăuna planurilor sale atâta timp cât fiecare din ei îi
execută întocmai dispoziţiile. După ce se strâng iar cele
două grupe, se ordonă retragerea spre stâncile din depărtare de
unde au venit, unde se face din nou tabără. Locul este un crâng de
copaci, ales în aşa fel ca în caz de atac să aibe posibilitate
optimă de apărare. Oamenii sunt mulţumiţi că se vor
putea odihni mai mult timp, se merge la vânătoare cu precauţie,
postându-se la distanţe mai mari străji care să scruteze zarea.
În primele zile nu se petrece nimica neobişnuit, în afară că se
zăreasc în depărtare oameni ieşind în câmpie la vânătoare,
dar niciodată nu se apropie mai mult de ei şi niciodată când fac
şi ei acelaş lucru. În cele din urmă U se plictiseşte de
acest joc de a faţa ascunselea unul faţă de altul şi-şi
formează personal o ceată mare cu care porneşte tocmai spre
locurile unde îi vede aproape zilnic. Ajunge foarte de dimineaţă,
când soarele încă nu a răsărit pentru a le-o lua înainte. Nu se
ascunde să nu pară că ar dori să sară asupra lor, ci
vânează în linişte aşa cum se face. Oamenii săi tocmai
aleargă să înpresoare un animal mare, iute la picior, când din una
din crăpăturile unor stânci, nu prea departe apare o ceată tot
atât de mare de localnici. U nu face nici o mişcare şi se uită
cum lucrează ai săi. Este înconjurat numai de vreo zece
bărbaţi voinici ca pază personală, înarmaţi cu bâte,
din foştii săi tovarăşi cu care a pornit de atâtea ori spre
acţiuni reuşite. Toţi sunt înalţi şi puternici. Se
aşează cu spatele spre o stâncă înaltă şi
abruptă, având înainte un teren destul de strâmt în caz că ar fi atacaţi.
Ceata apărută nu se îndreaptă spre cei ce vânează ci se
opreşte, iar unul din ei se desprinde, îndreptându-se spre ei. Este un
tânăr înalt cu o înfăţişare puternică, cu o
suliţă lungă în mâini, frumos lucrată, îmbrăcat în
ceva ce nu este blană, un fel de pânză cum confecţionează
femeile în valea Antari, însă mult mai moale decât cea a antarienilor,
deoarece se mulează perfect pe corp. În picioare are un fel de opinci
asemănătoare cu ale lor, iar în cap o tichie din coajă de copac
vopsită în fel de fel de culori. Are pomeţii ieşiti, nasul
turtit şi buze groase, iar pielea măslinie şi lucioasă.
Ajuns în faţa lui U se opreşte, depărtează picioarele
rămânând aşa un timp, după care îl întreabă ceva pe limba
sa, dar U îşi dă seama că vor să ştie ce caută ei
prin aceste meleaguri şi dece vânează pe teritoriul lor. Oamenii lui
U au zărit de departe omul din faţa sa şi opresc vânătoarea
ca să intervină la nevoie. Oamenii ceilalţi se opresc la o
oarecare distanţă de cel înalt, care pare a fi şeful lor,
aşteptând şi ei desfăşurarea evenimentelor. Situaţia
devine periculoasă, deoarece cei din grupul advers se aşează
imediat în semicerc în jurul şefului lor, la o distnţă mai mare,
crezând ca vor fi atacaţi. U urmăreşte situaţia şi
deoarece se simte în mare pericol, doreşte să evite orice incident.
Deodată ia o hotărâre extremă, aşa cum face mereu în
situaţii critice, ceeace i-a reuşit aproape întotdeauna. Se desprinde
încet şi cu precauţie de stânca de care s-a rezemat, face semn
bărbaţilor care au rămas cu el să-l urmeze, înaintând
încet, trecând pe lângă cel ce i-a adresat cuvântul, în pas lent spre
grupul său compact care vânează, cu bâtele lăsate spre
pământ, cari când îl văd vin spre el aproape aleargând. Șeful
grupului advers observă mişcarea, rămânând un moment
descumpănit, crezând ca vor fi atacaţi din două părţi,
ceeace dealtfel a fost norocul lui U, fiindcă în felul acesta a trezit o
oarecare teamă la adversari care se retrag, aşeazându-se sub
formă de două semicercuri concentrice în poziţie de
apărare, cu şeful lor la mijloc. U îşi dă seama că
deocamdată a câştigat şi bucuros aleargă spre ai săi
oprindule din elan, la numai câţiva zeci de metri de adversari.
Văzându-i cum s-au aşezat
pentru apărare, le apreciază metoda, găsind-o extrem de eficace
şi bună. În orice caz a învăţat ceva nou şi va
şti cum să lupte cu cei de aici dacă aceasta va fi necesar, dar
ocazia nu se iveşte. Vrea să le dea de înţeles că nu
doreşte război, ci vrea să intre în legatură cu ei. Pentru
asta uzează de acelaş şiretlic cu care i-a păcălit
şi pe antarieni. Porneşte în grup compact spre cei din
faţă, care între timp s-au relaxat, aşteptând
desfăşurarea evenimentelor, iar când se află la numai
câţiva metri de ei ordonă oprirea, azvârlind la pământ bâta pe
care o poartă. Oamenii lor ştiind despre ce este vorba fac lafel.
Aceasta are un efect miraculos, şeful lor se desprinde de ei şi
înaintând singur se aşează în aceeaşi poziţie ca prima
dată, azvârlind şi el suliţa pe care o poartă la
pământ. Deci înţelegerea s-a înfiripat, cele două tabere
ştiind că şi unii şi alţi vor pace şi nu
confruntare. Însă U doreşte să pătrundă în
aşezarea lor, să ştie cum trăiesc, cine este şeful lor
cel mare. Are de gând să cerceteze toate până în cele mai mici
amănunte, ca la momentul oportun să pună mâna pe putere,
aşa cum a făcut cu valea Antari. Îşi dă seama că acolo
a avut mare noroc deoarece i-a eşit Ina în cale, cu ajutorul căreia a
reuşit să se impună. Dar nu numai atâta, atunci a fost cu mult
mai tânăr ca acuma, cu puteri ce în ultimul timp l-au cam lăsat,
simte că nu mai are aceeaşi forţă să mânuiască
marele buzdugan ce îl însoţeşte peste tot, pe care nu-l mai
poartă el singur ci îi este dus de doi oameni mai vânjoşi. Acuma
însă are mai multă judecată, este mai înţelept şi nu
mai trece cu capul prin pereţi când doreşte ceva, ci judecă
acţiunile pe care le întreprinde şi numai apoi trece la acţiune.
Dar şi de data asta iese din încurcătură, datorită
hazardului, acest destin care până acuma a fost oarecum de partea sa. Se
apropie de unul singur de şeful advers, punându-i mâna dreaptă pe
umăr, încet şi cu precauţie ca acesta să nu aibe impresia
că are intenţia să-l doboare, cu care ocazie vede că este
mai înalt decât el, pur şi simplu îl domină. Acesta se dă un pas
înapoi, face acelaş lucru, iar în colţul gurii sale se poate vedea
parcă un surâs de uşurare. În orice caz U este mulţumit de
desfăşurarea evenimentelor. După aceste gesturi de amabilitate,
şeful îi face semn că doreşte să-l urmeze, dar de data asta
el nu mai este atât de dispus să accepte chiar de la început
învitaţia, deoarece nu ştie dacă trebuie să meargă
singur sau cu oamenii săi. Între timp întreaga scenă fusese observata
de At şi de Tec care privesc din crângul în care s-au aşezat şi
cum nu se află prea departe, se poate distinge orice mişcare, fiind
gata să pornească la cel mai mic semnal. Dar, U descumpănit se
întoarce spre stânca lângă care se postase, se ridică câţiva
paşi pe ea şi le face semn la ai lor să vină, se întoarce
apoi către străinul care mai aşteaptă ţeapăn la
răspunsul noului venit, dându-i de înţeles că este gata
să-l urmeze, dar nu numai el ci cu toţii, arătând cu mâna
roată în jur. Văzând că acesta nu are nimica împotriva convoiul
porneşte spre stâncile din faţă. Din cauza câmpiei întinse ele par mult mai
aproape şi mai joase. În realitate sunt destul de înalte şi foarte
abrupte, imposibil de escaladat de cine nu ştie cum să
pătrundă în interiorul aşzării. Intrarea este îngustă
cu pereţi drepţi care aproape se unesc la vârf, formând un fel de
coridor înalt şi întunecos, ca nişte chei. În mijlocul potecii curge
un pârâiaş care dispare repede într-o hrubă. Șeful o ia înainte,
urmat de oamenii săi, numai câţiva şi în urmă U, At şi
Tec, cu o parte din ai lor, restul aşteptând la o oarecare
distanţă de stânci. U este foarte atent la tot
ce se petrece, gata în orice moment să răspundă la un eventual
atac. Drumul începe să urce, devenind şi mai îngust, atâta încât
deabea încap trei oameni alături. Oamenii lui U formează un şir
destul de răsfirat, dar văzându-şi oamenii în spate, nu-i este
teamă cu toate că se află în locuri complet necunoscute. I se
pare totuşi curios că în afară de călăuză şi
cei câţiva care îl însoţesc nu a văzut până acuma pe
niciunul din locuitorii de aici, dar acuma că a intrat trebuie să
continuie, el este doar urmaşul lui Us care îl va ocroti. Cheile sunt
destul de lungi şi întortochiate. Pe pereţii stâncilor sunt desenate
în culori vii fel de fel de animale uriaşe mânate de oameni, de femei care
poartă pe cap aceleaşi tigve ca cele din valea Antari, scene de
luptă şi vânătoare. Și acolo oamenii obişnuiau să
deseneze pe pereţii grotelor, dar mult mai slab şi mai puţin ca
aici, care sunt cu mult mai frumoase şi mai viu colorate. Spre
surprinderea lui U nu se văd grote şi pe măsură ce
înaintează nici oamenii nu au apărut încă. Poteca urcă
lent, făcând ca partea de sus a cheilor să se apropie pe
măsură ce merg, iar lumina devine din ce 1in ce mai puternică.
Deodată, după un mers mai îndelungat se pomenesc pe un platou întins,
presărat cu sute de colibe construite parte din piatră, unele mai
mari, altele mai mici. În centru se află o stâncă mai mare, care la
prima vedere pare masivă, dar apropiindu-se U îşi dă seama
că este un palat, lafel ca al său, însă mult mai mare şi
înalt, cu un acoperiş înclinat, uşi la intrări şi ferestre
din rame de lemn masiv, fixate in perete, unele acoperite cu stuf. Peste tot
forfotă bărbaţi, femei şi copii care se joacă,
îmbrăcaţi în pânze viu colorate, iar unii mai în vârstă
poartă în jurul gâtului blănuri de leopard. La vederea
străinilor se produce o larmă de nedescdris. Tineri si bătrâni
se înghesuie care mai de care să vadă pe noii veniţi despre care
s-a auzit încă de câteva zile. Se formează un coridor prin
mulţimea adunată, prin care U cu oamenii săi sunt obligaţi
să înainteze spre palatul din centru. Platoul este mare şi foarte
populat, care din cauza poziţiei sale nu poate fi văzut din partea
din care a venit U cu ai săi. Casele sunt înghesuite una în alta, formând
străzi înguste, pietruite cu bolovani rupţi din stânci. Femeile
poartă în spate coşuri din crengi împletite în care duc copiii mici,
iar pe cei mai mari îi ţin de mână, ceeace pentru cei din Valera
Antari este ceva neobişnuit. Unele din ele au înfipt în nas oase
subţiri de animale, iar mâinile înconjurate cu zeci de
brăţări din lemn colorat. Totul este atât de ţipător,
încât la prima vedere U simte cum aceste culori stridente parcă îl fac
să-i doară ochii. Femeile se uită cu teamă la ei şi nu
îndrăznesc să se apropie, în schimb pe Tec şi At îi
asaltează aproape din cauza blănurilor de leopard pe care le
poartă. Totuşi pe U îl miră că pe aici nu era aproape nici
un fel de verdeaţă, ci peste tot numai pietre, ceeace în bătaia
soarelui dă o atmosferă caldă apăsătoare. Aproape de
palatul din centru se împuţinează casele oamenilor de rând. Palatul
fiind aşezat pe un teren mai ridicat, de unde coboară o pantă,
se poate vedea în depărtare o câmpie cât vezi cu ochii, cu arbori mari cu
fructe şi peste tot pasc animalele cu coarne care dau lapte.
Ajungând
la porţile palatului, călăuza se opreşte, făcând semn
lui U să stea pe loc şi să aştepte, în care timp oamenii
lui au timp să se regrupeze deoarece în cheile strânte prin care au trecut
s-au răsfirat pe o distanţă destul de mare. Văzând că
este înconjurat de ai săi se simte în siguranţă. După scurt
timp apare şeful care i-a
călăuzit până aici, însoţit de încă doi, învitându-l
să intre, fără să precizeze dacă numai el sau cu
toţii. U hotăreşte să fie însoţit de At, Tec şi
câţiva bărbaţi din imediata lui apropiere pe care îi alege
bătându-i pe umăr cu care intră palat, lăsând pe
ceilalţi să aştepte în faţă. În palat se intră
printr-o poartă mare care se deschide în amândouă părţile,
trec printr-un coridor foarte luminat, cu toate că nu are ferestre,
torţe sau vreo deschizătură, ci lumina părea că vine
de sus. Pe măsură ce înaintează, locul se lărgeşte ca
la un moment dat să se trezească într-o sală imensă, cu
mult mai mare decât cea din grota mare din valea Antari, care şi ea este
luminată fără să se vadă vreo deschizatură prin
care ar putea pătrunde lumina zilei de afară. Înăuntru este un
aer curat, răcoros, uşor de respirat. Lângă pereţii din
piatră stau străji cu suliţe în mâini, frumos lucrate, gata
să intervină la orice eventualitate, iar în centru este o masă
foarte mare din lemn frumos lucrată pe care se află tigve si mâncare
gata pregătită. Tec îşi aduce aminte că lafel a fost
şi el primit în Reiveg. U se opreşte cu ai săi în faţa
mesei, dar niciunul nu se atinge de mâncare sau de băutura din cupe.
Contemplează cu interes tot ce se află în încăpere şi simte
că cei de aici sunt cu mult mai înaintaţi faţă de ei, dar
nu are timp mult de contemplare, fiindcă după scurt timp îşi
face apariţia pe o deschizătură opusă un bărbat mai
scund, foarte împopoţănat îmbrăcat, neînsoţit de nimeni. La
apariţia lui cei trei comandaţi care l-au însoţit pe U fug spre
el înconjurându-l cu grije, înaintând cu el la mijloc. U stă drept şi
cum are obiceiul în asemenea ocazii, se îndreaptă cât mai mult ca să
pară cât mai înalt şi impozant. Ajuns în faţa sa, şeful cel
mare al acestor locuri pare un pitic pe lânga el. Se vede pe figura sa o
expresie de hotărâre, este destul de tânăr şi poartă în
mâini un băţ dintr-un material pe care U nu l-a mai văzut, de
culoare gris, cu pete maronii, destul de greu, deoarece îl ţine în
mână strângându-l puternic. Apropiindu-se spre noii veniţi, se
posteaza în faţa lui U, privindu-l pătrunzător, vrând parcă
să afle din privire care este scopul vizitei sale prin aceste meleaguri.
Se părea că este la curent încă de mai mult timp de venirea lor,
fiindcă stă mut fără să pună întrebări. U nu
se apleacă în faţa lui, vrând prin aceasta să arate că
şi el este un şef tot atât de mare ca şi el, ceeace dealtfel
este observat de cel ce stă în faţa sa. Face numai un gest din mâini,
desfăcându-le vrând să arate că nu este înarmat, că nu are
intenţii rele. Bâta a depus-o încă la intrare, urmat de At şi
Tec. Faţa acestui personaj se destinde, se întoarce şi merge spre
deschizătura prin care a apărut, urmat de cei trei care îl învită
pe U cu ai lui să-i urmeze. Ieşind din sala mare pătrund într-o
încăpere obişnuită, nu prea mare, cu pereţii stâncoşi
pictaţi în culori vii, reprezentând scene de vânătoare şi unele
personagii care au toţi un fel de sceptre în mână pe care le ţin
la piept. Toate aceste desene par că au ieşit dintr-o lume
misterioasă, fantastă, deoarece unele au numai un ochi în frunte,
altele mai multe mâini iar cele mai multe cu figurile alungite, câteodată
chiar mai lungi decât corpul. Încăperea este bogat mobilată cu fel de
fel de mese din lemn sculptat, scaune mărunte şi pe jos blănuri
de la animale necunoscute de U. Șeful cel mare de aici se îndreaptă spre
un tron cu speteaza lungă, fără să lase sceptrul greu din
mâini, ţinându-l asemănător cu cei din picturile murale, îl
invită pe U să şadă lângă el, începând o
conversaţie pe o limbă pe care U nu o pricepe, fără să
ţină seama că sunt şi alţii de faţă. At
şi Tec nici nu au fost luaţi în seamă, iar cei câţiva care
l-au însoţit pe marele şef până aici stau drepţi şi tăcuţi
în spatele tronului. U încearcă să explice că At şi Tec
sunt ajutoarele sale, dar inutil, omuleţul continuă să
vorbească repede făcând din când în când semne din mâini, îndreptând
sceptrul spre U. Vorbeşte într-o limbă sacadată, cu o voce
piţigăiată, guturală. De câte ori atinge acest
băţ pielea lui U, constată că este rece, ceeace îi dă
o senzaţie neplăcută. Când cel mare de aici se opreşte din
vorbit, încearcă U să-i explice pe limba sa că a venit
întâmplător prin aceste meleaguri şi că este mulţumit
că a fost bine primit, conştient că nu este înţeles,
dealtfel nici el nu ştie ce a spus interlocutorul său. Numai de un
singur lucru caută să-l lămurească, dorind să fie
înţeles, anume că şi el este un şef tot atât de mare.
Pentru asta întrebuinţează fel de fel de semne, se ridică de la
locul său, îndreptându-se, arătând spre ai săi, spre şef
şi spre el, ca în cele din urmă să se trezească
ţopăind, aşa cum făcea când era tânăr şi voia
să se facă înţeles, ceeace provoacă surâsuri în
această atmosferă de ghiaţă. Oarecum jignit, se
aşează pe scaunul din lemn, privind curios la interlocutorul
său, descumpănit că nu a fost înţeles. Dar se
înşeală, fiindcă marele şef de aici a priceput perfect de
bine că are în faţa sa pe unul care îi este egal în grad, din care
cauză i-a oferit să şadă alături de el. Neştiind
cum să-l facă să priceapă că el ştie, se
scoală şi îi pune mâna pe umărul drept. Fericit U face lafel
şi în felul acesta se leagă între cei doi bărbaţi o
prietenie de nezdruncinat, după părea celui de aici, fiindcă în
aceste clipe U îşi face planul cum să procedeze să pună
mâna pe toţi, să-i ducă în valea Antari pentru a-i face sclavi,
să muncească pentru el şi să-i fie carne de lupte. Șeful se
scoală de pe tronul său, cheamă pe cei doi bărbaţi
înalţi, le spune ceva, apoi se duce spre U învitându-l să-l urmeze.
După aceste schimburi de păreri şi amabilităţi din
care numai o parte minimă a fost înţeleasă, sunt învitaţi
în sala mare unde s-au strâns între timp o mulţime de bărbaţi
şi femei bizar îmbrăcaţi, apoi se încinge un ospăţ
stropit cu vin şi mâncăruri pe care U cu ai săi nu le-au mai
văzut, mai ales felul de a fi servite, iar ceeace îi miră cel mai
mult este faptul că cei de la masă mănâncă cu un fel din
beţe din lemn în care înfig bucăţile de carne friptă din
care muşcă, dar oasele sunt aruncate pe jos. Dealtfel şi oamenii
săi sunt minunaţi de tot ceeace li se arată ochilor. Scaunele,
mesele, picturile de pe pereţii de stâncă, absolut totul îi
încântă. U se îmbată în aşa hal că este dus pe sus de
şase bărbaţi într-o încăpere vecină şi culcat pe
un pat de lemn, iar Tec, At şi ceilalţi zece ies din palat,
clătinându-se, ducându-se fiecare unde apucă fiind oarecum bine
primiţi. Li s-a adus şi lor câte o bucată de carne pe care au
mâncat-o cu poftă. Însă grosul oamenilor săi au rămas în
afara aşezării aşteptând pe şefii lor, mâncând fiecare
ceeace mai are asupra sa.
Spre
dimineaţa U se trezeşte cu capul greu, de parcă l-a lovit cineva
în creştet. În primul moment nu ştie unde se află, dar
numaidecât îşi adună gândurile şi toate scenele îi apar în
minte. Se duce în sala mare unde nu vede pe nimeni, este goală şi
curăţată, nici măcar sentinelele care au stat aici cu o zi
înainte nu mai sunt. Paşii săi grei răsună surd.
Îndreptându-se spre ieşire se întâlneşte cu unul din servitori care
la vederea sa se dă cu respect în lături. Soarele a răsărit
de mult şi aşezarea pare goală, nelocuită. Dar, unde sunt ai săi,
mai ales At şi Tec ? Pentru prima oară se
vede complet singur ceeace îl înspăimântă. Deodată îl cuprinde teama,
nu are nici o armă asupra sa. Ocolind palatul se împiedică de
comandaţii săi care mai dorm în praf, având o
înfăţişare jalnică. Sunt mânjiti pe faţă cu
murdăria de pe jos, iar hainele le sunt aproape zdrenţuite din cauza
colţurilor de pietre. Mai încolo zac ceilalţi zece din paza sa, în
acelaş hal. Văzându-l, se ridică cu toţii în picioare
uitându-se la el de parcă nu l-ar mai fi văzut de mult timp. El este
un moment încurcat şi nu ştie ce să facă, dar când se
gândeşte în ce situaţie se află îl apucă furiile;
ţipă la ei atât de tare că din palat îşi fac apariţia
câţiva bărbaţi să vadă ce se petrece. Abea cuma
îşi revin At şi Tec care la rândul lor strigă la garda care se
adună la repezeală în jurul lor. U nevăzând grosul trupei, vrea
să ştie de la ei unde sunt, deoarece privind în jur nu-i vede, au
dispărut ca sub pământ. Cu o zi înainte li s-a permis să
treacă prin cheile înguste şi să vină aici după
şeful lor. Aici s-au împrăştiat prin toate locurile, aciuindu-se
fiecare unde a apucat, fiind destul de bine primiţi. Totuşi teama îi
trece fiindcă îşi dă seama că nu sunt în pericol de vreme
ce au fost atât de bine primiţi si nici nu sunt păziţi, ci
lăsaţi de capul lor. Nici At şi Tec nu ştiu unde se
află restul oamenilor, deoarece şi au au fost atât de ameţiţi
din cauza băuturii încât s-au trântit pur si simplu în faţa unor
locuinţe pe jos adormind. U devine din ce în ce mai furios, îi
înjură, ţipă la ei, încearcă chiar să-i lovească,
dar se abţine deoarece fără ei se va simţi pierdut aici în
străinătatea asta. Toţi trei se întreabă unde sunt oamenii
lor, deoarece nimeni nu i-a văzut de cu o zi înainte. U
liniştindu-se, amintindu-şi că a văzut cu o zi înainte
valea verde ce se întinde de partea celaltă a podişului, din dreptul
palatului. Îi ia pe cei care i-au rămas şi o porneşte
într-acolo. Din nou vede până în depărtare parcă locurile unde
stă însuşi Us. Cu toţii o pornesc la drum, iar cu cât merge cu
atât este peisajul mai frumos, peste tot oameni, bărbaţi şi
femei care lovesc pământul cu un fel de săpăligi din lemn,
strângând pământul în mici ridicături în jurul unor plante care au
fructe viu colorate. Oamenii îi salută cu respect şi se uită în
acelaş timp la ei cu curiozitate. U merge spre una din aceste plante
gustând una. Da, îi place este foarte gustoasă şi dulce. La trecerea
lor sunt întâmpinaţi numai cu zâmbete şi simpatie. Mai încolo dau de
pajişti mari pe care pasc vitele cornute care dau lapte, păzite de
copiii mai mari, însă cel mai curios i se pare că din loc în loc sunt
mici pârâiaşe care curg în canale înguste, dirijate de bărbaţi
cu ajutorul unor sape din lemn. Mai departe este un lac cu apă dulce, din
care alţi oameni prind peşte cu plase, în bărci din lemn,
construite din buşteni de copac, cioplite pe dinăuntru. Peste tot
sunt oameni de-ai lui U care şi ei se uită curioşi la cei de
aici, cercetând fiecare colţ, interesându-se îndeaproape ce şi cum se
face cutare sau cutare treabă şi dece. Mai ales antarienii sunt mai
interesaţi la tot ce văd, gândind că ar fi bine ca şi ei
să facă lafel în valea Antari. La un moment dat U se plictiseşte
să se mai mire, îşi revine, gândurile sale de cucerire îşi reiau
locul în creerul lui şi întorcându-se pe platou ordonă ca întreaga sa
grupă sa fie din nou strânsă pe piaţa cea mare din faţa
palatului. At şi Tec se grăbesc să execute ordinul, iar peste
câteva ore stau cu toţii la locul stabilit în aşteptarea şefului
lor cel mare. At şi Tec sunt de părere că nu ar fi bine să
distrugă tot ce au construit aceşti oameni, să fie duşi în
valea Antari, ceeace ar echivala cu pieirea lor şi în al doilea rând
aceştia fiind atât de numeroşi
nu ar fi fost destulă hrană pentru toţi. Dar nu numai
atâta, ei ar merge chiar atâta de departe încât ar aduce pe cei din valea
Antari aici, ca întreaga suflare să se bucure de bogăţiile
acestor locuri. O bunăstare nu se poate realiza decât atunci când omul
este lăsat să se dezvolte fiecare după puterile şi
posibilităţile sale. Orice amestec de sus, economic sau politic, duce
implicit la disonanţe şi în ultimă instanţă la
stări de uri, ceeace are efecte dezastruase pentru o economie
sănătoasă. Bineînţeles că oamenii noştri din acea
epocă nu gândesc aşa, ci văzând cum trăiesc cei de aici, o
doresc şi ei. Caută deci să explice aceasta lui U, dar nu fac
altceva decât să-i aprindă mânia, ceeace îi determină să
renunţe. Grupul său destul de mare umple aproape toată
piaţa, iar U cu cei doi aghiotanţi şi cu paza se îndreaptă
spre palat unde sunt aşteptaţi de o gardă care îi întâmpină
formând în jurul lor un cerc protector împotriva celor care s-ar apropia, lafel
cum fac atunci când propriul lor şef iese din palat. Cu toate că sunt
aici de numai două zile şi o noapte, toate aceste mascarade îl
plictisesc la culme pe U; ar fi vrut să termine, să-şi pună
planul de cucerire în aplicare, să se întoarcă victorios cu o droaie
de noi oameni în valea Antari, dacă nu toţi, măcar o parte
considerabilă. Bunăstarea celor de aici nul interesează, în
primul rând fiindcă situaţia lui de dictator îi conferă aceleaşi
stări bune, ba chiar mai mult. Acolo în valea pe care a pus mâna îi place,
cu toate că vede că aici oamenii de rând trăiesc mai bine, dar
el le-a orânduit la el acasă aşa cum crede el că este bine,
bineînţeles din punctul său de vedere, a unui om care nu vede decât
persoana şi interesul său, egal cum o duc semenii săi. Și
dacă un asemenea exemplar ajunge să conduca o masă de oameni,
atunci caută să le orânduiască toate după calapodul
său cu ajutorul acoliţlor săi, fără de care nu ar reuşi
să-şi pună planurile egoiste în aplicare. Garda de aici îi
pofteşte din nou în sala mare unde sunt aşezaţi la masă
şi serviţi cu mâncăruri bogate, dar de băutură nu se
mai atinge interzicându-le şi celorlalţi să bea din ea. Șeful
cel mare, mic de staură, nu mai apare. Oamenii de afară sunt şi
ei serviţi cu carne friptă şi fructe, pe tăvi imense
purtate de femeile de aici.
În
zilele următoare toate se petrec după acelaş program, dar pe U
îl intrigă că nu vede nici o femeie în palat, nici măcar din
acelea care servesc, lucru peste care trece cu vederea fiindcă nu are de
gând să petreacă prea mult timp aici, ci vrea să termine cât mai
repede. În câteva zile pune la cale împreună cu At şi Tec un plan de
luptă. Vrea să-i atace chiar aici în inima aşezării,
cucerind palatul, omorându-l pe marele şef, deci conducerea, iar apoi încetul
cu încetul să se impună ca mare şef, supunându-i şi pe
ceilalţi. Din experienţa lui ştie că oamenii în general se
alătură celui tare, fapt pe care mizează şi acuma, dar
aceasta nu se întâmplă mereu. Crede că dacă palatul va
cădea în mâinile sale li se vor alătura şi alţii,
fiindcă numai cu cei de care dispune nu va putea face faţă unui
număr atât de mare de oameni. După aprecierea sa sunt cu mult mai
numeroşi decât antarienii, plus cei cu care a venit el cu mult timp în
urmă. Din punctul acesta de vedere are dreptate, însă asupra faptului
că i se vor alătura şi alţii se înşeală. Nu a pus
niciodată la socoteală că pe lângă cei care îl susţin
există cei mulţi, oprimaţi, de care ar fi trebuit să-i fie
teamă, dar din fericire pentru el a dat de aoameni destul de
îngăduitori, nu prea combativi, care preferau să trăiască
mai rău, dar în linişte, decât liberi cu preţul unor sacrificii.
Nimeni nu poate şti dacă cel ce luptă pentru libertate va
scăpa de represalii, trăind apoi bine sau va pieri,
sacrificându-şi viaţa pentru alţii. Asemenea idealişti
poţi fi număraţi pe degete ori, cine doreşte
să-şi dea viaţa pentru bunăstarea altuia ? În seara aceasta
se sfătuieşte cu At şi Tec care din nou sunt de părere
că ar fi bine să mai aştepte, deoarece nici nu au avut timpul
necesar să cerceteze toate înprejurimile, să se informeze asupra
stărilor de fapt de aici şi apoi problema cea mai importantă
este căratul tuturor în valea Antari, cine să formeze paza,
fiindcă de bunăvoie nu va părăsi nimeni aceste meleaguri
bogate. Dar U nici nu vrea să audă argumentele celor doi. Este
grăbit să pună acest plan în aplicare, acuma după ce
după atâta timp a găsit în fine ce a căutat, dar mai ales
fiindcă îşi dă seama că îmbătrâneşte,
simţind cum îl cuprinde slăbiciunea şi faptul că nu mai
vede bine îl înebuneşte. Aghiotaţii săi nu cunosc motivele
adevărate pentru care doreşte să termine cât mai repede,
fiindcă el nu vrea să se ştie că a devenit dintrun colos
puternic un bătrânel slab, fără puteri. Dar după
părerea sa face toate acestea pentru Ie care îl va urma. El se va bucura
de ambiţiile sale de mărire şi nu va şti ce înseamnă
ajungând de foarte jos să domini popoare întregi. Ie va prelua deagata
ceeace a făurit el, va stăpâni oameni şi se va bucura de o
bunăstare pe care nu a făurit-o el, ci una care i se va servi pe o
tavă de aur stropită cu sângele celor mulţi. Deci datorită
acestor gânduri ascunse pe care nu şi le exteriorizează, nu
acceptă părerile celor doi aghiotanţi şi caută să
pună la punct metoda de luptă fără să se
gândească la urmări, nici în caz de victorie şi nici în caz de
înfrângere. Deci lupta trebuie dată cât mai curând posibil, să
constituie o totală surpiză pentru cei de aici, să-i
surprindă nepregătiţi, atâta timp cât încă nu au
bănuieli, deoarece acuma îi consideră încă prieteni,
fără intenţii rele. Primul obiectiv care va cădea va fi
palatul, îi va măceli pe toţi cei de aici, apoi va sta un timp
probabil asediat şi va duce tratative până va atrage suficienţi
de partea sa, continuând să-i subjuge pe ceilalţi, gândeşte el
şi hotăreşte să intre în acţiune chiar în ziua
următoare, fiindcă îi este teamă ca cei de aici să nu
înceapă să fie suspicioşi că ei nu mai pleacă. Oamenii
lui nu trebuie să ştie nimica, să fie lăsaţi în voia
lor, cu o zi înainte să fie strânşi şi ţinuţi
toată noaptea în preajma palatului ca cei de aici să creadă
că se pregătesc de plecare. Deocamdată însă îşi vede
de treabă, şi împreună cu At şi Tec se plimbă peste
tot în incinta palatului, obsearvă împrejurimile unde stau străjile,
unde sunt intrări, ieşiri şi multe altele, care să le dea
cât de cât o imagine asupra locului. În palat sunt zilnic învitaţi să
manânce şi să bea, mâncăruri aşa pregătite cum nu au
mai văzut niciodată, ceeace îi dă lui U ocazia să cerceteze
deschizăturile din stânci, cu care ocazie observă că există
şi unele acoperite cu blocuri de piatră pe care oamenii le împing
laoparte când vor să treacă. Dar Tec şi At sunt mai mult
axaţi la felurile de mâncare şi băuturi servite. În afară
de crudităţi şi carne friptă, fructele din valea Antarii
şi terciul făcut de femeile lor, nu cunoaste alt fel de mâncare.
Numai Tec a văzut la cei din Reiveg asemenea lucruri, bineînţeles
într-o măsură mai mică. În ultimul timp caută să-i
sugereze lui U ideea să procedeze aşa cum a făcut el, adică
să ceară o escortă puternică din cei de aici sub pretext
că le este teamă să meargă pe malul acelei ape mari,
sărate, ca apoi să-i atace prin surprindere, să-i ţină
legaţi undeva părăsiţi, după care să vină
înapoi şi să-i învingă, fiind apoi mai puţini la număr.
Dar U este încăpăţânat şi nu vrea să audă de
aşa ceva, după el ar dura prea mult şi timpul trece. Sau tot sau nimca, este
deviza lui.
In seara hotarâtă, oamenii săi sunt
mobilizaţi, li se spune că în curând vor pleca, dar că mai
înainte mai sunt anumite treburi de rezolvat, ceeace produce o bucurie
vădită, dar li se interzice să părăsească locul
din faţa palatului. În aceste câteva zile cât au stat aici au cutreerat
toată aşezarea, mulţi s-au împrietenit cu cei de aici, au mâncat
pe săturate şi au băut băutura cea bună. Aceşti
oameni duri şi gata să ucidă în orice moment, fără
remuşcări, se simt bine aici între aceşti oameni paşnici
care nu au nevoie să muncească prea mult ca să-şi asigure
cele necesare traiului zilnic. Unii din ei sunt chiar de părere să rămână
aici, unde sunt destule femei şi loc pentru toţi, dar acuma simt
ceva, că vor trebui să plece, sau chiar să lupte pentru
şeful lor, pentru ambiţiile sale criminale. Totuşi pentru a-i
pregăti la orice eventualitate, Tec le spune că sunt în pericol
să fie atacaţi şi deci este bine să stea în alarmă
permanentă. În noaptea asta se pun sentinele. U se scoală înainte de
răsăritul soarelui, iese afară, îl scoală pe Tec pe care
l-a pus să doarmă cu oamenii. Imediat apare şi At şi în cea
mai mare linişte întreaga ceată este în picioare. U poartă bâta
sa imensă şi grea pe umăr, vădit nu cu aceeaşi
uşurinţă ca odinioară şi la un semnal al său
pătrund în palat în care oamenii mai dormeau, sau îşi făceau
toaleta de dimineaţă, dar la prima uşe, în spate este o sentinelă.
Văzându-l pe U îi face loc, salutându-l cu respect, dar pe
neaşteptate primeşte o lovitură puternică în cap, înainte
să poată da alarma. U le face oamenilor semn să-l urmeze şi
cu toţii dau buzna spre intrare, furişându-se până în sala mare.
Pe figurile lor se poate citi nedumerirea, nimeni nu se aşteapta că
vor trebui din nou să ucidă în dreapta şi în stânga. Tec şi
At îi linişteşte, făcându-le semn să nu vorbească,
să umble cu atenţie. U se opreşte, nu merge mai departe,
lasă bâta sprijinită de peretele stâncos, întinde mâinile oprind
oamenii să înainteze şi trimite mai întâi câţiva în frunte cu
cei doi aghitanţi ai săi în recunoaştere, care îl
anunţă că nu au văzut pe nimeni. Până
în cele din urmă sala mare se umple cu oamenii săi. At, Tec şi
câţiva aleşi pătrund în toate camerele alăturate cu gândul
să ucidă pe cei care le ies în cale, dar stupefacţie, toate sunt
goale, până şi odaia în care a fost primit în prima zi când a sosit.
Situaţia devine gravă, fiindcă în jurul lor sunt numai ziduri
din piatra stâncilor, neştiindu-se de unde ar putea fi atacaţi. Dar U
nu disperă, crede că invazia încă nu a fost observată
pentrucă încă nu s-a dat alarma. Nu a apărut nimeni şi nici
voci nu se aud. Oamenii se uită cu teamă în jur, apoi spre şeful
lor întrebători. U le face semne să păstreze cea mai mare
tăcere şi trimite mai mulţi într-o parte a palatului unde a
văzut că sunt depozitate alimente, să aducă cât mai multe,
dar din nou stupefacţie, i se spune că nu au găsit nimica,
camerele fiind goale. Enervat la culme cercetează din nou toate camerele
din jurul celei unde au intrat dar tot fără rezultat. În sală se
produce rumoare, unii se duc afară unde ştiu că se află
alimente, întorcându-se cu hălci mari de carne friptă, fructe şi
unele turte care le-au plăcut mult, aruncând toate claie peste
grămadă în această încăpere. De ieşit cu toţi
oamenii nu mai poate, fiindu-le teamă că vor fi încercuiţi; se
instalează deci cu At, Tec şi ceilalţi în acestă sală,
care fiind mare este totuşi destul de strâmtă pentru atâţia.
Rânduieşte mai multe puncte de apărare, postând cete mici la toate
ieşirile. Apoi cercetând în continuare găseşte o mică
scară care duce în sus la partea superioară a palatului unde este o
platformă cu o balustradă pe care sunt depozitate multe pietre mai
mari şi mai mici, probabil pregătite pentru orice eventualitate. Deci
nici cei de aici nu sunt prea în siguranţă de vreme ce sunt
obligaţi să ia asemenea măsuri. În cele din urmă devine
fierberea mare, iar după scurt timp, la răsăritul soarelui este
totul descoperit. În palat se produce o asemenea larmă încât cei ce
locuiesc prin apropiere se scoală intrigaţi şi aleargă
încoace. Încetul cu încetul se atrâng atât de mulţi în jur, unii
înarmaţi cu bâte, iar alţii numai din curiozitate, încât
blochează toate intrările şi ieşirile. Câţiva din oameni care nu au mai avut timp să intre au fost
ucişi de populaţia de aici. U este foarte mirat că nu a
găsit pe nimeni în palat, numai straja care a fost ucisă. Credea
că şeful cel mare are loucuinţa sa aici, împreună cu
întreaga curte. În orice caz situaţia devine pentru el, pe masură ce
trece timpul, din ce în ce mai alarmantă. El se postează sus pe
terasă, urmărind cum se desfăşoară evenimentele, când
aude jos în sala mare strigăte puternice, gălăgie mare şi
lovituri înfundate, ca de luptă. Coborând se găseşte în mijlocul
unei adevărate bătălii, Tec mai are timp să-l informeze
că din una din camere au apărut ca din pământ după ce un
perete s-a deplasat din loc, o mulţime de paznici ai palatului, lovind în
dreapta şi în stânga. Situaţia devine periculoasă, mai ales
că apar din ce în ce mai mulţi. Până şi cei din
faţă pătrund înăuntru, fiecare înarmat cu ce a apucat,
lovind în oamenii lui U, care speriaţi se retrag spre fundul sălii,
apărându-se cu îndârjire, unii din ei nici nu ştiu dece sunt
atacaţi, dar oamenii se apară cu curaj, doborând destul de
mulţi. U duce la repezeală şi cei se
găsesc pe terasa de sus, deoarece de afară încă nu a pornit
atacul. În scurt timp paznicii palatului sunt învinşi şi ucişi
până la unul, dar şi din ai lui U au pierit destul de mulţi.
Peste tot sunt numai cadavre, pereţii stropiţi cu sânge până
aproape de tavan. Ducându-se în camera de unde au apărut paznicii vede
unul din pereţi dat deoparte, din care se face un coridor întunecos. Îl
pune pe Tec cu o ceată numeroasă să se posteze acolo. Ascultând
cu atenţie aude în fund voci înfundate. Din cauza busculadei oamenii lui U
intră în derută, dezorganizându-se, unii nu mai ascultă de
ordine iar alţii caută să se salveze prin fugă, ba unii
pătrund chiar în coridorul întunecas fară să mai apară. Ca
să salveze situatia U apare în sală, alege grupuri mai mici pe care
le postează în diverse locuri unde crede el că ar putea fi
atacaţi, iar o parte îi duce înapoi pe terasă, fiindcă
afară se aud zgomote, strigăte puternice şi rumoare din ce în ce
mai mare. Femei şi bărbaţi s-au postat în jurul palatului,
strigând şi urlând fără să ştie dece. Dealtfel nimeni
nu ştie exact ce se petrece, dar vestea că palatul a fost ocupat de
noii veniţi a străbătut ca fulgerul în întreaga aşezare.
Privind de sus de pe terasă, U îşi dă seama câţi sunt, dar
nu-i este teamă deoarece a văzut câte uşi are clădirea,
descoperind şi pe cea secretă prin care o să se poată salva
la nevoie. Deocamdată nu are de gând să dispere, ci este preocupat cu
cucerirea aşezării întregi, nu numai a palatului. Aruncă
afară cadavrele din sala mare, ceeace provoacă printre cei de aici o
revoltă de nedescris şi o mulţime dă buzna să intre în
palat, dar pe măsură ce trec pragul sunt măcelariţi, ca în
cele din urmă intrarea să fie blocată de cadavrele lor.
Până acuma nu au avut deaface cu o armată organizată, în
afară de paznicii ucişi. Deodată se lasă afară o
linişte deplină, numai un uşor murmur se mai poate auzi, iar
masa de oameni se retrage de parcă cineva i-ar fi luat cu mâna. Faptul îl
intrigă pe U şi vede din depărtare un şir de
bărbaţi constituiţi în formaţie compactă de
luptă, conduşi de un şef în frunte, care aleargă spre
palat. Pe măsură ce se apropie vede că sunt mulţi, cu mult
mai mulţi ca ei. Terenul din jur se
eliberează de curioşi şi o linişte apăsătoare
vesteşte o furtună. Imediat sunt duşi pe terasă oameni care
să arunce cu pietre, la intrări postaţi alţii, iar parte sunt
păstraţi ca rezerve în sala mare. Aşteptarea devine
enervantă; faţă de vacrmul de mai înainte, liniştea
aparentă îi face pe asediaţi nervoşi. Pe fiecare îl
preocupă acuma mai mult cum să-şi apere pielea, să
iasă de aici unde se simt strântoraţi, cu restrânsă posibilitate
de a se apăra în toată amploarea, aşa cum sunt obişnuiţi
în plin câmp. Nimeni nu poate şti sau bănui de unde ar putea să
apară cei de aici. Tec este pur şi simplu mirat de felul cum a
procedat U, el nu ar fi făcut asta. Cu atât mai mult nu trebuie
precipitate evenimentele, acuma mai mult ca oricând trebuie procedat cu cap
şi şiretenie. După părerea sa trebuie să-i ia prin
surprindere, dar înainte vor trebui să afle locul unde locuiesc cei mari,
fiindcă numai prin ei se poate prelua puterea aici. Totuşi nu-şi
expune gândurile lui U ca să nu agraveze situaţia, provocând
derută şi apoi precis că l-ar fi doborât dacă ar fi
îndrăznit acuma în situaţia asta să-l contrazică.
Gălăgia a încetat brusc afară, iar aici înăuntru devine
atmosfera din ce în ce mai apăsătoare. Se simte cum oştenii
organizaţi ocupă în linişte poziţii bine stabilite
dinainte, ei cunoscând locurile mai bine ca oricine. U urmăreşte de
sus de pe platformă toate mişcările lor cu cel mai mare interes
şi pentru prima dată în viaţă nu ştie ce să
facă, cum să procedeze ca să iasă din această
încurcătură pe care a provocat-o în mod nesăbuit. Se vede închis
într-un loc strâmt, fără posibilitatea de a putea ataca, să
organizeze lupte. Pe de altă parte nu este mai puţin adevărat
că în situaţia în care se află nu poate fi învins, dar numai un
timp, atâta cât ajung proviziile, dar nu acesta este scopul, deoarece nu are de
gând să se baricadeze aici pe timp îndelungat. La un moment dat nu se mai
aude afară nimica, încercuirea s-a terminat. U coboară repede depe
platformă şi se duce la gura întunecoasă care se deschide din
camera unde au apărut mai înainte invadatorii. Nici acolo nu se aude vreun
zgomot, totul pare de parcă au renunţat la orice acţiune.
Oamenii săi încep să dea semne de enervare. Pentru a linşti
spiritele se plimbă printre ei încurajându-i, promiţându-le
că le va da la fiecare poziţii
înalte şi bunuri de care să se bucure toata viaţa. Aceasta are un oarecare efect deoarece mulţi din ei se şi
văd cărând acasă prăzi bogate.
Până
seara nu se petrece nimica deosebit şi nici noaptea. Toată lumea a dormit
iepureşte câte o jumătate de noapte, în timp ce unii stăteau de
strajă. Odihna le-a făcut bine la toţi. U care a stat tot
timnpul numai trântit pe o blană pe jos se ridică de la locul
său mai devreme şi trece situaţia în revistă, trezindu-i pe
toţi, când deodată, când soarele este destul de înalt pe cer, se aude
de afară un strigăt ieşit din piepturile a mii de oameni care se
transformă în urlete sălbatice. Asediatorii aleargă spre palatul
din centru cu suliţele îndreptate înainte, iar parte din ei aruncând cu
pietre atât de precis încât ele cad direct pe platforma de sus, rănind
şi omorând un număr din oamenii lui U. În acest moment se produce
derută. Cei de sus coboară înainte să fi avut timpul să
arunce la rândul lor cu pietrele care se află acolo depozitate tocmai
pentru acest scop. U este pur şi simplu târât şi fară să
vrea se pomeneşte jos în sală. În acelaş timp porţile sunt
luate cu asalt, însă toţi cei ce pătrund înăuntru sunt
imediat ucişi. Acelaş lucru şi la al doilea atac, dar cu toate
că până acuma U cu ai săi nu au avut vreun eşec,
totuşi îşi dă seama că nu mai are nici o şansă.
Răniţii s-au aşezat într-un colţ gemând, morţii sunt
peste tot împrăştiaţi, făcând circulaţia şi mai
anevoiasă. Acuma orice atac ar avea un efect dezastros. Singurul lucru pe
care poate să-l facă este să încerce să forţeze
coridorul, dar nu ştie unde duce. Dealtfel este sigur că ieşirea
nu poate fi decât în afara aşezării, într-un loc ferit, cunoscut
numai de cei mari şi paznicii palatului. Este o cale de fugă în caz de
pericol. Ideea asta îi vine când îşi aduce aminte că şi el
şi-a făcut aşa un drum de fugă în palatul lui din valea
Antari. Îşi strânge deci un grup de vreo sută de bărbaţi în
care să poata avea încredere pe care îi duce în sala unde se face
deschizătura. Tec cunoaşte planul, dealtfel singurul din toţi.
Între timp se reorganizează cei de afară, dându-i lui U puţin
răgaz. Seara când se înoptează şi dupăce dă ultimele ordine, în aşa fel ca
nimeni să nu bănuiască ce are de gând, în frunte cu Tec
pătrunde în grota care se deschide în perete, părăsindu-i pur
şi simplu pe ceilalţi în frunte cu At. Este mai bine aşa
gândeşte el. Are de ales în a pieri cu toţii sau în a salva o parte
din ei şi bineînţeles în primul rând pe el. Pentru asta îi promite
lui Tec marea cu sarea, făcându-l chiar urmaşul său în locul lui
Ie. At nu bănuieşte nimica şi aşteaptă cu oamenii în
sala mare ordinele celui mare, dar acestea nu mai vin. Suspicios se duce în
camera unde se află deschizătura constatând că este
astupată dinăuntru. Toate eforturile de a o deschide dau greş.
Îşi dă seama că a fost trădat tocmai de cel pe care l-a
servit cu abnegaţie toată viaţa sa. Văzând că nu mai
are încotro dă ordin oamenilor să se predea. Ieşind afară
sunt o parte măcelariti printre care şi el iar alţii prinşi
şi făcuţi sclavi până la sfârşitul vieţii lor.
Intrând în deschizatura
din cameră la numai câţiva metri se pomenesc într-un întunerec
deplin. U caută cu Tec şi găseşte modul de a împinge în
faţa intrării piatra mare care închide drumul spre înapoi. Calcă
pe un teren umed şi moale, este rece şi nu se vede nimica, ceeace
descurajează. Cu toţii înaintează, orientându-se cu mâinile de
peretele coridorului, dar trebuie mers mai repede dacă vor să scape,
înainte ca fuga lor pe această cale să fie descoperită de cei de
aici. În urmă se aud strigătele oamenilor lor înşelaţi
şi părăsiţi care încearcă în zadar să
împingă greul bloc de piatră care închide intrarea în acest coridor,
însă zgomotele dispar repede. După un mers susţinut prin
beznă se vede în fine un punct luminos, este o torţă. Cu cât
înaintează cu atât se luminează. U cu Tec şi cei zece din
gardă merg încet în timp ce ceilalţi asteaptă ordinele, dar
precauţia este inutilă fiindcă dau de o sală mică
goală cu o torţă care arde. Oamenii au plecat probabil fiind
siguri că pe aici nu vor reuşi să intre în palat, spre
mulţumirea lui U care are în fine cale liberă. La cei pe care i-a
părăsit nu se mai gândeşte, fiind sigur că vor fi
măcelariţi cu toţii, ceeace dealtfel nu corespunde întru totul
realităţii, principalul este că el a scăpat. Îşi ia
deci oamenii cu care a rămas şi pe Tec pornind-o înainte prin aceste
coridoare înguste şi întortochiate, care prin partea de sus dau de
lumină, dar imposibil de escaladat din cauza înălţimii acestor
chei abrupte. În mintea lui circulă fel de fel de gânduri, se şi vede
iar în valea Antari unde îşi va relua locul, care este bine păzit de
fiul său. Unul mai bun pentru asta nici nu putea găsi. Dar simte cum
puterile îl lasă, că a îmbătrânit din care cauză a avut
primul eşec mai mare din viaţa. Nu este nimica, are actualmente o
situaţie bună, este mare şef şi va continua să-i
oprime pe cei pe care a reuşit să-i înfrânga cu mult timp în
urmă. Gândind în felul acesta ajung la o ieşire într-o râpă.
Afară s-a urcat luna pe cer, luminând împrejurimile în argintiu. De
departe se aud strigătele oamenilor săi părăsiţi care
se luptă cu vitejie, dar fără speranţe. După ce ies cu
toţii pe o platformă mică, coboară povârnişul cât pot
de repede. Constată că nu sunt urmăriţi, continuând drumul
toată noaptea cu intenţia de a ajunge cât mai departe de aceste
locuri, acolo unde cei de aici nu-i vor mai urmări. Noroc că
luminiţa de pe firmanent, după care se orientează Tec se vede
perfect, garanţia lor că vor ajunge în valea Antari, după o cale
lungă atâta cât ţine o perioadă de ploaie şi una
uscată. Ziua stau ascunşi prin tufişurile preeriei iar
nopţile umblă. Din când în când vânează ca să aibe ce
mânca. Au rămas numai o mână de oameni care nu se pot apăra în
cazul unor atacuri. Dealtfel U în supărarea lui, nici nu mai are
intenţia sa întâlnească alţi oameni, din contra este
mulţumit că nu au mai întâlnit. Se simte bătrân, fără
posibilitate de a mai lupta, viitorul se află acuma în spatele său
şi el simte asta, dar îl roade promisiunea pe care a făcut-o lui Tec
de a-l numi pe el ca moştenotor în locul lui Ie, dar este sigur că va
rezolva şi asta, aşa cum ştie el când cineva îi stă în
cale. Pentru asta nu trebuie să fi tânăr şi un batrân poate
ucide lafel de bine ca un tânăr, ba poate mai bine.
În una din zile ajung la
un râu pe care îl recunosc că l-au trecut când au venit. Văzând
că nu mai pot fi urmăriţi umblă ziua ca deobicei. Acuma nu
îl mai preocupă să găsească alţi oameni ci din contra
caută să fugă de ei cât poate. În halul în care se află cu
toţii nu ar fi putut rezista la nici un atac mai susţinut. În una din
zile se face tabără la un crâng de arbori în aşa fel să nu
poată fi văzuţi. Străji nu sunt lăsate, fiindcă
sunt aşa de obosiţi că nu ar mai rezista şi de oameni mai
are acuma nevoie, singur nu ar mai fi putut găsi înapoi. U îşi face
un fel hamac într-un copac mai înalt şi adoarme, aidoma ca în
tinereţea lui când era fugit cu micuţa Ia de urgiile erupţiilor
vulcanice. Când se trezeşte soarele apune, deci au dormit o zi
întreagă şi mai au o noapte în faţă. Fiindcă nu au
întâlnit pe nimeni, se hotăreşte să se mai stea o zi, ca apoi
odihniţi s-o pornească la drum. Trimite câţiva oameni la
vânătoare şi în dimineaţa următoare oamenii prind din nou
puteri, pornind-o la drum. Nereuşita îl întristează. Acuma Tec are
totuşi curajul să-i spună de greşala pe care a făcut-o
şi pentru prima dată în viaţa sa recunoaşte U că nu a
procedat cum trebuie. Vârsta îşi spune cuvântul, nu mai poate să
întemeieze marea împărăţie la care a visat atâta amar de vreme,
ci trebuie să se mărginească la ce are.
Zilele trec una dupa alta, alţi oameni nu au
mai întâlnit şi după un mers susţinut şi obositor ajung în
fine într-un loc unde oamenii
recunosc că nu mai au mult de mers până acasă, un loc unde
mergeau la vânătoare. U comandă totuşi un popas mai îndelungat
ca să se refacă, pentru a sosi cu moralul ridicat, nu cu capul plecat
al unor învinşi. Apoi pornesc din nou. În prima zi nu se zăreşte
nimica, dar în ziua a doua văd dimineaţa apărând în zare un grup
de oameni pe care îi recunosc că sunt din valea Antari. Curând cele două cete se întâlnesc cu mare bucurie de o parte
şi de alta. Au plecat câteva sute şi se întorc vreo şaptezeci. U
nu vrea să anunţe sosirea, dar cei din grupul întâlnit trimit
câţiva oameni să anunţe în valea Antari sosirea celui mare cu ai
săi. Ie se află tocmai în palat când aude vestea. La apariţia
solului simte că i se străpunge inima de mânie. Deabea se
obişnuise să fie cel mare, mai ales de când s-a crezut că
tatăl său ar fi murit împreună cu toţi ceilalţi
şi deci el va rămâne pe veci cel mare. Încă de la plecare lui U
s-a făcut temut prin cruzimea pe care a învăţat-o de la
tatăl său. Doar a văzut cum procedează el şi ca fiu
trebuie să-i urmeze exemplul. Purtarea sa din ultimul timp a provocat
indignarea tuturor mai ales că a ajuns până acolo încât s-o bată
şi pe mama lui care devenise bătrână, fără puteri. Lui
Ie nu-i plăcea să i se spună ce să facă şi
să i se dea ca exemplu pe tatăl său. Și-a format un grup de vreo
sută de bărbaţi solizi şi credincioşi cu care domina
şi teroriza întreaga vale, făcându-i aproape pe toţi sclavi.
Nimeni nu avea vreun drept, toţi erau la dispoziţia sa. Paza lui avea
toate drepturile, puteau face ce voiau fără să fie
pedepsiţi, aveau dreptul să ia ce este mai bun şi
să-şi aleagă femeile care le plăceau mai mult,
fără ca bărbaţii lor să fi avut voie să se
plângă sau să protesteze. Cine o făcea era sau bătut crunt
sau ucis. Ori acuma când a aflat că U se întoarce, pune la cale decimarea
celor care se întorc. Pentru asta uzează de un şiretlic,
neştiind câţi sunt cei ce au mai rămas, dacă vin
victorioşi sau învinşi. În ziua în care crede că tatăl
său va intra în vale îşi strânge armata. Încă de dimineaţă
se postează la locul unde s-a uitat după U când a plecat. Se înconjoară
cu douăzeci de tineri, iar pe ceilalţi îi ascunde după stânci
şi tufişuri, în aşa fel să nu fie văzuţi de cei
ce vin. Este hotarât să-i măcelărească pe toţi,
până la unul. Nu trebuie să aştepte mult, că în
depărtare apare un grup de oameni extenuaţi, însoţit de o
mulţime de curioşi ai văii care doresc să vadă cum se
va desfăşura întâlnirea dintre fiu şi tată. U îl vede pe
fiul său de departe şi pentru prima dată în viaţa sa se bucură
la vederea cuiva şi grăbeşte pasul, şchiopătând
puţin din piciorul drept. Ie stă ţeapăn, nu îi iese
înainte. șine o bâtă imensă în mâna dreaptă, sprijinită pe
pământ, cu mâna stânga în sold, întocmai cum făcea şi U când era
tânăr. De departe se vede pe el în Ie, cu mulţi ani în urmă.
Faptul că fiul său nu aleargă spre el să-l întâmpine îl
miră, dar găseşte că poate procedează bine aşa,
nefiind demn de un şef
să-şi arate sentimentele faţă de toată lumea.
Omaneii lui U deabea se târăsc, aproape goi, cu picioarele însângerate, cu
pielea crăpată din cauza vânturilor şi intemperiilor la care au
fost suspuşi. Ajuns la numai câţiva metri de Ie, U se opreşte.
Ce fiu falnic are, ce înalt este şi ce frumos este îmbrăcat.
Mulţumit că-l vede înaintează deschizând mâinile, dar nu
apucă să pună mâna pe el că îl vede ca prin ceaţă
cum fiul său ridică bâta şi că totul se învârteşte în
jurul său. U cade cu capul sfărămat la pământ, întocmai cum
au căzut oamenii pe care el la rândul său i-a ucis în acelaş
fel. Nu mai are timp să audă strigătele
măcelăriţilor. Toţi oamenii săi până la unul,
inclusiv Tec sunt tăiaţi în bucăţele şi azvârliţi
mai încolo drept hrană hienelor. Cu ochii încă însângeraţi Ie se
duce în fruntea oamenilor săi şi-şi face apariţia în
palatul din centru. De teamă nimeni nu are curajul să-l întrebe de
soarta lui U, tatăl său, numai Ia care a urmărit de departe
uciderea soţului ei, se aruncă la picioarele fiului ei strigând cât o
ţine gura, întrebând unde este U, soţul şi companionul ei de o
viaţă, apăratorul ei şi tatăl fiului ei, bănunind
ce s-a petrecut, dar neştiind că a murit cu toate l-a văzut
căzând la pământ. Ie o aruncă cu piciorul în lături şi
vrea să iasă din încăpere, dar nu apucă. Nu s-a
aşteptat ca propria sa mama să-l pedepsească pentru ce a făcut.
În timp ce Ie vrea să iasă, Ia ridică o piatră, întocmai
cum făcuse de mult bătrâna Vri şi cu o lovitură
puternică îi sfarmă fiului ei capul. Ie nu
mai are timpul să se apere, prăbuşindu-se pe podeaua de
piatră într-un lac de sânge. Ia fuge urlând, rupându-şi părul
din cap, spre stânca mare, urmată de cei din palat, se urcă pe ea cu
o putere pe care altă dată nu ar fi avut-o şi se aruncă
jos. Cade drept pe altarul jertfelor, sfărămată. Moartea celor
mari se răspândeşte ca fulgerul în toată valea, caeeace are darul
de a dezlănţui o revoltă generală care a ţinut trei zile
şi trei nopţi, în care timp au pierdut viaţa mulţi
antarieni şi cei care au venit cu mult timp în urmă cu U, printre
care şi cei ce au colaborat cu diavolii de dictatori. Numai bătrânii
Ritit, Sin şi Si au scăpat, ei fiind fără puteri, nu puteau
ieşi din încăperile în care vegetau de mult timp.
De atunci viaţa în
bogata vale Antari a luat din nou cursul normal, după atâta vreme de
asupriri şi asasinate, şi de atunci oricine doreşte să
ajungă mare şef prin forţă şi crime este avertizat să
nu facă aceasta, deoarece aşa vor pieri cei care vor să-i
stăpânească pe oameni prin teroare.